Пересипський районний суд міста Одеси Справа № 523/21777/23
Провадження №1-кп/523/555/26
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и
 
20.01.2026 
Пересипський районний суд м. Одеси у складі:
судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
потерпілого - ОСОБА_5 , 
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 ,
захисників обвинувачених - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
в присутності обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023162490000949 від 09.07.2023р. щодо: 
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із вищою освітою, одруженої, офіційно працюючої, маючої на утриманні малолітню дитину 2019 року народження, зареєстрованої: АДРЕСА_1 , проживаючої: АДРЕСА_2 , раніше не судимої, 
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ганнівка Братського району Миколаївської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, перебуваючої у цивільному шлюбі, пенсіонера за віком, зареєстрованої та проживаючої: АДРЕСА_3 , раніше не судимої, 
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

08.07.2023р., приблизно о 17год. 11хв., ОСОБА_9 керуючи технічно справним автомобілем марки «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_10 керуючи технічно справним автомобілем марки «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухались по асфальтованому сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Хуторської в м. Одесі, в напрямку вул. Вапняної, де організовано двосторонній однорядний рух у кожному напрямку, у смузі свого напрямку. При цьому, зазначений автомобіль марки «Audi A6» рухався попереду зазначеного автомобіля марки «Toyota Corolla».
В цей час, ОСОБА_11 наближаючись до будинку №101 по вул. Хуторській в м. Одесі, діючи необережно, в порушення вимог пунктів 12.3, 12.4 та 12.9(6) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі ПДР), рухаючись зі швидкістю 88,6км/год, яка перевищує встановлену у населених пунктах швидкість руху, маючи об`єктивну можливість бачити попереду зазначений автомобіль «Audi A6» під керуванням ОСОБА_12 , котра не зайнявши відповідне крайнє положення на проїзній частині виконувала поворот ліворуч, маючи об`єктивну можливість запобігти настанню ДТП, з моменту виникнення небезпеки для руху не прийняла заходи до зниження швидкості руху, а за потреби аж до зупинки, що призвело до зіткнення передньою правою частиною кузова зазначеного автомобіля марки «Toyota Corolla» з лівою боковою частиною кузова зазначеного автомобіля марки «Audi A6».
В цей же час, Опаріна наближаючись до будинку №101 по вул. Хуторській в м. Одесі, діючи необережно, в порушення вимог пунктів 10.1 та 10.4 ПДР, виконуючи поворот ліворуч не переконалась, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед поворотом не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині, маючи об`єктивну можливість запобігти настанню ДТП, при наближенні зазначеного вище автомобіля під керуванням ОСОБА_11 , яка рухалась у попутному напрямку позаду зі швидкістю 88,6км/год., яка перевищує встановлену у населених пунктах швидкість руху, не надала дорогу зазначеному автомобілю марки «Toyota Corolla», який наближався, що призвело до зіткнення передньою правою частиною кузова зазначеного автомобіля марки «Toyota Corolla» з лівою боковою частиною кузова зазначеного автомобіля марки «Audi A6».
В результаті зазначеного зіткнення, автомобіль марки «Toyota Corolla» відкинуло ліворуч на будівлю та пішохода ОСОБА_5 , який перебував біля неї.
В результаті вказаних кримінально-протиправних діянь водіїв ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , потерпілому ОСОБА_5 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови, закритого уламкового перелому зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, закритого поперечного перелому середньої третини лівої великогомілкової кістки, перелому верхньої третини лівої малогомілкової кістки, підшкірної гематоми лівої гомілки, обширного садна по передній поверхні правої гомілки, рвано-скальпованої рани 1-го пальця лівої стопи, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм згідно п.п.2.2.2 та 4.6 Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
В умовах даної події, водію ОСОБА_11 необхідно було рухатися в населеному пункті зі швидкістю не більше 50км/год, а з моменту виникнення небезпеки для руху негайно прийняти заходи до зниження швидкості руху, аж до зупинки, що передбачено вимогами п.п.12.3, 12.4 та 12.9 (6) ПДР. Водій ОСОБА_11 виконуючи вказані вимоги ПДР, мала технічну можливість запобігти настанню даної дорожньо-транспортної події, а її дії перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП.
В умовах даної події, водію ОСОБА_12 необхідно було перед будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та перед поворотом ліворуч або розворотом необхідно було завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині, надати дорогу попутним транспортним засобам, що передбачено вимогами п.10.1 та 10.4 ПДР. Водій Опаріна виконуючи вказані вимоги ПДР, мала технічну можливість запобігти настанню даної дорожньо-транспортної події, а її дії перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП.
В судовому засіданні, обвинувачена ОСОБА_11 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнала частково та пояснила, що коли рухалась на автомобілі, не бачила щоб водій «Ауді» скоював поворот на автомийку, тому вона пішла на обгін, після зіткнення автомобілів її забрала швидка допомога. В подальшому, ОСОБА_11 з чоловіком та сином намагались відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду, але всі питання з цього приводу потерпілий переадресовував на свою доньку. Окрім того, ОСОБА_11 пояснила, що не визнає цивільний позов в частині розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки заявлені вимоги є занадто великими;
обвинувачена ОСОБА_12 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні не визнала та пояснила, що рухаючись по вул. Хуторській на автомийку, заздалегідь увімкнула сигнал повороту, при цьому не бачила, щоб машина яка рухалась позаду скоювала обгін її автомобілю. Коли ОСОБА_12 заїжджала на мийку, відчула удар, від якого її авто розвернуло і вона почала гальмувати, а червоний автомобіль під керуванням ОСОБА_11 врізався у потерпілого ОСОБА_5 . В подальшому, ОСОБА_12 також виявила бажання щодо відшкодування заподіяної шкоди, але всі питання з цього приводу потерпілий переадресовував на свою доньку. Крім того, обвинувачена ОСОБА_12 пояснила суду, що не визнає цивільного позову потерпілого. 
Незважаючи на часткове визнання своєї вини ОСОБА_11 та не визнання своєї вини ОСОБА_12 у скоєному кримінальному правопорушенні, винуватість останніх підтверджується сукупністю наступних досліджених в судовому засіданні доказів:
- показами потерпілого ОСОБА_5 в судовому засіданні, згідно яких він пояснив, що працював на автомийці, розташованій по вул. Хуторській, де почув удар та відчув, що нога переламана, потім знаходився у медичному закладі, ніхто з обвинувачених йому матеріально не допомагав, всі витрати взяла на себе його донька;
- дослідженим відеозаписом подій від 08.07.2023р., відповідно до якого, розташування транспортних засобів, свідчить про наявність в діях ОСОБА_11 та ОСОБА_12 кримінального правопорушення; 
- витягом з ЄРДР від 09.07.2023р., відповідно до якого, в останньому містяться відомості щодо обставин скоєння водіями ОСОБА_11 та ОСОБА_12 кримінального правопорушення 
(на 1арк.);
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та фотоілюстрацією до нього від 08.07.2013р., відповідно до якого, об`єктом огляду є ділянка проїзної частини вулиці, на якій розташовані транспортні засоби із механічними пошкодженнями  (на 16арк.);
- довідками медичних закладів від 08.07.2023р., відповідно до яких, останні містять інформацію щодо наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_5 та ОСОБА_11 (на 1арк.);
- постановою про визнання предметів речовими доказами та залучення до матеріалів кримінального провадження від 09.07.2023р., згідно яких, об`єктом огляду є транспортні засоби, які вилучені під час огляду місця ДТП, та які відповідно приєднані до матеріалів справи           (на 2арк.);
- ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 12.07.2023р., відповідно до якою, вищевказаним рішенням накладено арешт на транспортні засобі, які були вилучені в ході огляду місця ДТП       (на 2арк.);
- висновком експерта №23-3571 від 10.10.2023р., відповідно до якого, органи управління автомобіля марки «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент події перебували в працездатному стані й могли виконувати задані функції з керування автомобіля (на 4арк.);
- висновком експерта №23-3572 від 10.10.2023р., відповідно до якого, органи управління автомобіля марки «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент події перебували в працездатному стані й могли виконувати задані функції з керування автомобіля (на 5арк.);
- висновком експерта №23-3570 від 06.10.2023р., відповідно до якого, автомобілі «Audi A6» та «Toyota Corolla» рухались у попутних, перехресних напрямках, тобто автомобілі змінювали напрямок свого руху ліворуч від свого первинного напрямку руху. Пошкодження на транспортних засобах не суперечить місцю зіткнення у схемі ДТП 
(на 6арк.);
- висновком експерта №23-4224 від 12.10.2023р., відповідно до якого, в умовах даної ДТП водій автомобіля «Toyota Corolla» повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.3, 12.4, 12.9(б) ПДР. В умовах ДТП водій «Toyota Corolla» мав технічну можливість зупинити автомобіль до місця зіткнення з автомобілем «Audi A6» і запобігти цю подію, шляхом виконання вимог п.12.4, 12.9(б) ПДР. 
В умовах даної ДТП водій автомобіля «Audi A6» повинен діяти відповідно до вимог п.п.10.1, 10.4 ПДР. В умовах ДТП водій автомобіля «Audi A6» мав технічну можливість запобігти дану подію шляхом виконання в односторонньому порядку вимог п.10.1, 10.4 ПДР. 
В умовах даної ДТП водій «Toyota Corolla» мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Audi A6», з технічної точки зору в його діях вбачаються невідповідності вимогам ПДР, які перебували у причинному зв`язку із настанням даної ДТП. 
Наявність технічної можливості у водія «Audi A6» запобігти даної події, свідчить про те, що в умовах ДТП його дії не відповідали вимогам ПДР, створювали достатні умови для настання ДТП і перебували в причинному зв`язку з її настанням (на 16арк.);
- висновком експерта №1449 від 10.10.2023р., згідно якого, у ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження: забій м`яких тканин голови, закритий уламковий перелом виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, закритий поперечний перелом середньої теритини лівої великогомілкової кістки, перелом верхньої третини лівої малогомілкової кістки, підшкірна гематома лівої гомілки, обширне садно по передній поверхні правої гомілки, рвано-скальпована рана 1-го пальця лівої стопи, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм згідно п.п.2.2.2 та 4.6 Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості           (на 3арк.).
Тому, невизнання обвинуваченою ОСОБА_12 своєї вини у скоєному кримінальному правопорушенні розцінюється судом як лінія захисту останньої з метою уникнення кримінальної відповідальності, та яке спростовується вищезазначеними дослідженими в судовому засіданні доказами. При цьому, не приймається до уваги твердження захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_7 про необхідність виправдання її підзахисної, оскільки встановлені достатні докази доведення винуватості обвинуваченої ОСОБА_12 у вчиненому кримінальному правопорушенні, та яке спростовується нижченаведеним.
Так, згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно із ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно зі ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. вищенаведене рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar vs. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд прийшов до висновку, що вони в своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_12 , в частині висунутого обвинувачення. 
Приймаючи до уваги обставини визнаного доведеним обвинувачення у цьому кримінальному провадженні, судом беззаперечно встановлено, що обвинувачені своїми діями скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, відповідно суд приходить до висновку, що вина останніх у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікує їх дії за ч.1 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
При призначенні покарання ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , суд приймає до уваги характер і обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Судом враховується особа ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є особами раніше не судимими, вперше вчинили кримінальне правопорушення та притягаються до кримінальної відповідальності, вчинили кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів та яке вчинили з необережності, ОСОБА_11 є пенсіонером (зі слів обвинуваченої), маючої постійне місце проживання та реєстрації, ОСОБА_12 офіційно працює, перебуває у шлюбі та має та утриманні малолітню дитину 2015 року народження, маючої постійне місце проживання та реєстрації, де проживає разом із родиною, враховуються й наслідки вчиненого ОСОБА_12 та ОСОБА_11 злочину, а саме те, що недотримання ними норм ПДР призвело до наїзду на особу похилого віку, внаслідок чого, потерпілому було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченим, передбачені ст.66 КК України, судом не встановлено. 
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченим, передбачені ст.67 КК України, судом не встановлено. 
Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
На підставі викладеного, при визначенні виду та міри покарання по даному кримінальному провадженню, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини кримінального провадження, беручи до уваги особу ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є особами раніше не судимими, вперше вчинили кримінальне правопорушення та притягаються до кримінальної відповідальності, вчинили кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів та яке вчинили з необережності, ОСОБА_11 є пенсіонером (зі слів обвинуваченої), маючої постійне місце проживання та реєстрації, Опаріна офіційно працює, перебуває у шлюбі та має та утриманні малолітню дитину 2015 року народження, маючої постійне місце проживання та реєстрації, де проживає разом із родиною, враховуючи заяву потерпілого ОСОБА_5 , відповідно до якої, він просить призначити обвинуваченим суворе покарання, приймаючи до уваги відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, враховуючи суспільну небезпеку та характер вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, а також наслідки настання тілесних ушкоджень середньої тяжкості для потерпілого, внаслідок грубого порушення обвинуваченими вимог ПДР, з метою запобігання вчиненню обвинуваченими нових злочинів, приходить до висновку про те, що виправлення останніх можливе без їх ізоляції від суспільства, із призначенням покарання у виді штрафу та із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді штрафу, передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинувачених, які створять у них готовність до самокерованої правослухняної поведінки. 
Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченими покарання у виді штрафу за вчинений злочин, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
При цьому, суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену у Постанові від 28.05.2020року (справа №753/13972/17; провадження №51-986км20), згідно якої, Верховний Суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.
Крім того, приймаючи таке рішення, суд серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише Законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950.
Щодо цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення моральної та матеріальної шкоди, суд вважає, що останній не підлягає задоволенню, виходячи з наступних висновків.
Відповідно до положень ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
У п.7 ч.1 ст.368 КПК зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку. 
За приписами статей 91, 374 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, підлягають доказуванню, а в обвинувальному вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Отже, під час вирішення цивільного позову, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зазначити докази якими вона підтверджується. У рішенні суд повинен навести розрахунок присуджених сум для відшкодування матеріальної шкоди. 
Пунктом 24.1 статті 24 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого в закладах охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Отже, для отримання страхового відшкодування потерпіла особа має надати не тільки платіжні документи, що засвідчують купівлю лікарських засобів чи інші витрати, а й документи, що підтверджують необхідність їх придбання (витяг з історії хвороби, рецепти на ліки тощо), тобто довести наявність причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та лікуванням.
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2024 року (справа № 629/140/23, провадження № 51-5763км23; справа № 740/4018/22, провадження № 5626км23) та від 17 серпня 2023 року (справа № 715/723/21, провадження № 51-3764км22). 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК, потерпілому ОСОБА_5 були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Цивільний позов заявлено з приводу зазначених у висновку експерта тілесних ушкоджень, спричиненої моральної шкоди та необхідністю подальшого лікування. При цьому, слід звернути увагу, що потерпілим не надано жодного підтверджуючого документа про проходження ним лікування, а з наданих квитанцій (чеків) неможливо встановити зв`язок між понесеними витратами та ДТП, оскільки позивач не надав належних доказів на підтвердження придбання лікарських засобів та препаратів, вказаних у наданих чеках, які б підтверджувалися рецептами лікаря або листами-призначення. 
Окрім того, суд позбавлений можливості зробити висновок й щодо спричиненої моральної шкоді, оскільки і в цьому випадку позивачем не надано обґрунтованих доказів щодо вказаної спричиненої шкоди та наслідків, які відбулись, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивача, тощо. 
Окрім того, слід звернути увагу й на ті обставини, що в порушення ст.49 ЦПК України, яка регламентує, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, позивач ОСОБА_5 неодноразово звертався до суду із заявою про збільшення позовних вимог. 
Відповідно, суд позбавлений можливості зробити обґрунтований висновок щодо спричинених матеріальної та моральної шкоди та відповідного відшкодування цих матеріальної та моральної шкоди, та вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову, що не позбавляє позивача в подальшому в порядку цивільно-процесуального Законодавства України звернутись до суду із позовними вимогами. 
Для проведення експертизи залучались експерти, у зв`язку із чим, процесуальні витрати необхідно покласти на обвинувачених. 
Долю речових доказів, суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_10 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,що становить 85000 гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Запобіжний захід до набрання вироку законної сили відносно ОСОБА_10 обрати у вигляді особистого зобов`язання. 
ОСОБА_9 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,що становить 68000 гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Відповідно до ст.53 КК України з урахуванням майнового стану ОСОБА_9 призначити штраф із розстрочкою виплати певними частинами на строк до 10 місяців, а саме здійснювати виплати у розмірі 6800гривень кожного місяця.
Запобіжний захід до набрання вироку законної сили відносно ОСОБА_9 обрати у вигляді особистого зобов`язання. 
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення моральної та матеріальної шкоди - залишити без задоволення.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні в розмірі 1911,84грн., 1911,84грн., 1911,84грн., 5974,50грн., 9559,20грн. за проведення експертних досліджень - стягнути з обвинувачених в повному обсязі, на користь держави.
Речові докази: транспортні засоби, а саме автомобілі марок «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 та «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_2 - повернути за належністю власникам майна, арешт накладений ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 12.07.2023р. на вказані транспортні засоби -скасувати;
диск із відеозаписом - зберігати при матеріалах кримінального провадження. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Пересипський районний суд м. Одеси до Судової палати по кримінальних справах Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.
Копії вироку вручити під розписку учасникам судового засідання, а також надати іншим заінтересованим особам.

Суддя ОСОБА_1