П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1968/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Мультян Марина Бондівна Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М. 
04 лютого 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Кузьмишина В.М. 
суддів: Сапальової Т.В.  Сушка О.О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. Описова частина.
1. Короткий зміст позовних вимог.
1.1 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. 
1.2 Позов мотивований тим, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 по 19.01.2023 є протиправними. 
2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
2.1 ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 по 08.07.2020 проходив військову службу у Повітряних Силах ЗСУ та перебував на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .
2.2 Відповідно до витягу з наказу начальника Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил (по стройовій частині) від 17.10.2023 №323 ОСОБА_1 з 17.10.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
2.3 На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.04.2024 року у справі № 120/17546/23 відповідачем 20.01.2025 виплачено позивачеві перераховане грошове забезпечення у розмірі 82370,85 грн.
2.4 Однак, позивач зазначив, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України виплачено не було.
2.2 Вважаючи такі дії позивача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.
3. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
3.1 Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.09.2025 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково: 
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 210533,35 (двісті десять тисяч п`ятсот тридцять три гривні 35 копійок) грн.;
- в задоволені решти позовних вимог відмовлено.
3.2 Суд першої інстанції виходив з того, що позивачу слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2020 року по 19.07.2022 року в розмірі 82498,79 гривень, а за період з 20.07.2022 року по 20.01.2025 року (не більше як за 6 місяців) в сумі 128034,56 гривень. Тобто, загальна сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачеві з урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 та ряду інших, становить 210533,35 гривень.. 
4. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на неї.
4.1 Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23.09.2025 та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову. 
4.2 Підставами апеляційного оскарження, на думку відповідача, є порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. 
4.3 Позивач правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.
ІІ. Мотивувальна частина. 
1. Позиція апеляційного суду
Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у межах задоволених позовних вимог та доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.
1.1 Спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - КЗпП України), як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
1.2 Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
1.3 Відповідно до ст.117 КЗпП України, у редакції, чинній після 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше ніж за період, встановлений частиною першою цієї статті.
1.4 Отже, не проведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк, передбачений ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Тобто роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (індексації) і проведення цієї виплати.
1.5 Стаття 117 КЗпП України не визначає чітких критеріїв оцінки пропорційності розміру виплати за цією статтею. При цьому, Верховним Судом сформовано ряд правових позицій, які застосовують співмірність розміру виплат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, за відсутності законодавчого врегулювання цього питання.
1.6 Предметом спору у справі є несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні та наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки у здійсненні такого розрахунку.
1.7 Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та від 28.01.2021 у справі №580/2427/19 застосовано критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України.
1.8 Відповідно до висновків Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку за період, обмежений шістьма місяцями, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
1.9 Враховуючи постанову Верховного Суду у справі №440/6856/22 від 06 грудня 2024 року, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. Оскільки на дату звернення позивача до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно з законом №2352-IX, то ця норма й підлягала застосуванню при вирішенні судом першої інстанції цього спору.
1.10 З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, враховуючи норми статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належною до стягнення є сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 210533,35 (двісті десять тисяч п`ятсот тридцять три гривні 35 копійок) грн.
1.11 Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, то в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
1.12 Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, та усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
2. Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
2.1 Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
2.2 Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сапальова Т.В.    Сушко О.О.