ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/9119/24 пров. № А/857/24962/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
судді-доповідача Іщук Л. П.,
суддів Обрізка І. М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року (головуючий суддя Кравців О.Р., м. Львів) у справі № 380/9119/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу для обчислення пенсії періодів трудової діяльності з 02.11.1993 по 01.01.1997 та з 01.05.1997 по 01.08.1998; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності з 02.11.1993 по 01.01.1997 та з 01.05.1997 по 01.08.1998 згідно записів трудової книжки від 10.12.1974; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок і виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 14.03.2024.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення. Що стосується підстав для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу та здійснення перерахунку пенсії, то вважає, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі не можуть бути підставою для відмови у призначенні/перерахунку пенсії. Наголошує, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Вважає, що періоди трудової діяльності з 02.11.1993 по 01.01.1997 та з 01.05.1997 по 01.08.1998 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача згідно записів його трудової книжки. Також зазначає, що для ефективного захисту порушених прав позивача доцільно буде зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок пенсії починаючи з 14.03.2024 (з моменту звернення із заявою про здійснення перерахунку пенсії).
Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 06.06.2018 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. При цьому, під час призначення пенсії позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 02.11.1993 по 01.01.1997 у Товаристві з обмеженою відповідальністю “Мілєна” та з 01.05.1997 по 01.08.1998 у Товаристві з обмеженою відповідальністю “Сета”, що не заперечується сторонами.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 14.03.2024, в якій просив здійснити перерахунок пенсії та зарахувати до страхового стажу спірні періоди трудової діяльності.
Листом від 28.03.2024 повідомив позивача, що після подання позивачем заяви 14.12.2023 відповідачем здійснено заходи щодо перевірки достовірності видачі уточнюючої записки від 12.12.2023 без номера, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю “Мілєна”. Однак підприємство за юридичною адресою не знаходиться, перевірку неможливо провести. ГУ ПФ України у Львівській області вчиняються дії з метою встановлення місцезнаходження вказаного підприємства. Питання зарахування позивачу періодів роботи з 02.11.1993 по 01.01.1997 та з 01.05.1997 по 01.08.1998 можливе після перевірки достовірності видачі уточнюючої записки Товариством з обмеженою відповідальністю “Мілєна”, а також надання уточнюючої довідки від Товариства з обмеженою відповідальністю “Сета”.
Позивач, вважаючи дії відповідача щодо незарахування до стажу спірних періодів протиправним, звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1).
Згідно п.1.7 Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, які додаються до заяви про призначення пенсії.
Основним документом, що підтверджує трудовий (страховий) стаж в період до запровадження системи персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, тобто до 01 липня 2000 року, є трудова книжка.
Необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також документів виданих архівними установами виникає та можливе лише у випадку відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, при цьому для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон № 1788).
Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави вважати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи (тобто такі, з приводу яких виникають сумніви у їх достовірності), для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, визначені пунктом 3 Порядку №637.
У разі неможливості одержання необхідних документів внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку (у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями) трудовий стаж може бути установлений на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Сторонами визнається, що під час призначення пенсії позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 02.11.1993 по 01.01.1997 у ТОВ “Мілєна” та з 01.05.1997 по 01.08.1998 у ТОВ “Сета”, оскільки у трудовій книжці відсутні підстави внесення записів про прийняття та звільнення з роботи.
Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 у справі №300/8132/23 сформував висновок, згідно якого запис у трудовій книжці не є безумовним доказом про період роботи особи у випадку, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи (тобто такі, з приводу яких виникають сумніви у їх достовірності), для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, визначені пунктом 3 Порядку №637.
Щодо зарахування до стажу періоду з 02.11.1993 по 01.01.1997 у ТОВ “Мілєна” апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся 14.12.2023 до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, до якої долучив трудову книжку із дописаними підставами внесення записів про прийняття і звільнення та уточнюючу записку від 12.12.2023 про період роботи з 02.11.1993 по 01.01.1997, видану ТОВ “Мілєна”.
Оскільки у відповідача виникли сумніви щодо достовірності видачі уточнюючої записки від 12.12.2023, то згідно з частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV посадовими особами ГУ ПФ України у Львівській області здійснено вихід за місцезнаходження ТОВ “Мілєна” за адресою: м. Львів, вул. Золота, 17/104, яка відповідає зазначеній у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Однак відповідач не зміг провести перевірку, оскільки підприємство за вказаною адресою не знаходиться.
Про вказане відповідач повідомив позивача у відповідь на повторну заяву від 14.03.2024. При цьому, зауважено, що ГУ ПФ України у Львівській області вчиняються дії з метою встановлення місцезнаходження вказаного підприємства.
Скаржником визнається відсутність підстав внесення записів про прийняття та звільнення з роботи (записи №16 (містить лише дату наказу) та №17 (відомості про наказ відсутні), однак такий вважає, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Водночас, запис №17 у трудовій книжці зроблений самим позивачем ОСОБА_1 (генеральним директором ТОВ “Мілєна”) та проставлено його особистий підпис.
Тобто, у даному випадку позивач є посадовою особою, відповідальною за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, належний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач, будучи відповідальною посадовою особою за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, допустив неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, що унеможливлює зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу позивача без надання додаткових документів.
Щодо уточнюючої записки від 12.12.2023, яка видана ТОВ “Мілєна”, то як вже зазначалось, відповідач в межах наданих повноважень вчинив дії з метою проведення перевірки обґрунтованості її видачі та достовірності поданих відомостей. 
Проте, посадовими особами відповідача встановлено відсутність ТОВ “Мілєна” за адресою: м. Львів, вул. Золота, 17/104, яка відповідає зазначеній у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Щодо періоду з 01.05.1997 по 01.08.1998 у ТОВ “Сета”, то підставою незарахування такого періоду стала відсутність у трудовій книжці підстав внесення записів про прийняття та звільнення з роботи.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з трудовою книжкою (а. с. 9-15) позивача прийнято 01.05.1997 на посаду технічного директора ТОВ “Сета”, при цьому відомості про сам наказ відсутні (запис №18). 
Відповідно до запису №19 позивача 01.08.1998 звільнено на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за особистим бажанням (відомості про наказ відсутні).
Позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, що підтверджують подання відповідачу необхідної уточнюючої довідки щодо наведеного періоду роботи у ТОВ “Сета”.
З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає протиправності у діях відповідача щодо не зарахування до страхового стажу періоди трудової діяльності з 02.11.1993 по 01.01.1997 та з 01.05.1997 по 01.08.1998 згідно записів трудової книжки позивача.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих сумнівів щодо спірних періодів та обґрунтованість дій відповідача.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року у справі № 380/9119/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М.А. Пліш