Справа №452/1375/25 
Провадження №1-кп/452/39/2026 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року        м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю: 
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Самбірського міськрайонного суду Львівської області об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025141290000187 від 27 березня 2025 року та за №12025141290000235 від 19 травня 2025 року, відносно:

ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бабина Самбірського району Львівської області, громадянина України, українця, що має середню спеціальну освіту, розлученого, маючого двох неповнолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 14 лютого 2025 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області за ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, на підставі стст.75,76 КК України звільнений від відбування призначеного судом покарання з випробуванням строком на 1 рік, 

по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.287 та ч.2 ст.345 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 09 лютого 2025 року, в після обідній час, будучи згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 13 липня 2023 року власником автомобіля марки «Hyunday Terracan», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , перебував вказаним транспортним засобом спільно із ОСОБА_6 в с. Верхівці Самбірського району Львівської області. В цей час ОСОБА_4 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, не маючи права на керування транспортними засобами, в порушення вимог п.п.2.9 «г» та п.п.2.9 «ґ» Розділу 2 «Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів», згідно яких водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані, та передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним, якщо це не стосується навчання водіння відповідно до вимог Розділу 24 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 (далі - ПДР України), достовірно знаючи те, що ОСОБА_6 не мала права на керування транспортними засобами, оскільки посвідчення водія відповідної категорії не

отримувала, та перебувала на той час в стані алкогольного сп`яніння, добровільно передав керування ОСОБА_6 автомобілем марки «Hyunday Terracan», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , тим самим допустив останню до керування таким транспортним засобом.

В подальшому, 09 лютого 2025 року близько 17 год. 00 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи допущеною ОСОБА_4 до керування належним йому автомобілем марки «Hyunday Terracan», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , здійснюючи перевезення останнього в якості пасажира, рухаючись вказаним транспортним засобом в межах с. Верхівці Самбірського району Львівської області, порушивши вимоги п.п. 2.3 б), п.п.2.9 а), п.п.13.1 та п.п.13.3 ПДР України, допустила дорожньо-транспортну пригоду (далі – ДТП), а саме виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини та наїзд на нерухому перешкоду з подальшим перекиданням автомобіля марки «Hyunday Terracan», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого  ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, а саме, рвані рани обличчя та лівої верхньої кінцівки, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, краєвий злам дистального епіфізу IV п`ясткової кістки та шиловидного відростка лівої ліктьової кістки без істотного зміщення, які згідно висновку експерта відносяться до середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я, а ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, а саме: перелом 8-9 ребер зліва, які згідно висновку експерта відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості по ознаці довготривалості розладу здоров`я.

Крім цього, ОСОБА_4 27 березня 2025 року приблизно о 00 год. 42 хв., перебуваючи в загальному коридорі Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Самбірська центральна лікарня», що за адресою: Львівська область, м. Самбір, вул. Шпитальна, буд.14, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння під час оформлення матеріалів працівниками автопатруля Самбірського РВП ГУНП у Львівській області в складі інспектора ВРПП Самбірського РВП ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 та поліцейського ВРПП Самбірського РВП ГУНП у Львівській області сержанта поліції ОСОБА_8 , а саме під час опитування ОСОБА_6 , став поводити себе зухвало, виражатись в сторону працівників правоохоронних органів нецензурними словами та, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу, наніс один удар кулаком лівої руки по обличчю інспектора відділу реагування патрульної поліції Самбірського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 , який перебував у форменому одязі на чергуванні та виконував свої безпосередні службові обов`язків, внаслідок чого останньому було спричинено тілесні ушкодження, а саме, синець синюшно-фіолетового кольору в правій скроневій ділянці біля зовнішнього краю брови, який згідно висновку експерта відноситься до легкого тілесного ушкодження. 

Потерпіла ОСОБА_6 у жодне судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), причини неявки жодного разу не повідомила, заяв про відкладення судового засідання чи про проведення такого без її участі не подавала.

Разом з тим, згідно ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2026 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, де ОСОБА_4 є потерпілим, ОСОБА_6 оголошено у міжнародний розшук. 

Потерпілий ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог КПК України, причини неявки не повідомив. 

Разом з тим, подав до суду письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі, зазначивши при цьому, що будь-яких претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має. Потерпілий не виявив бажання приймати участь в судових дебатах, письмово прохав суворо ОСОБА_4 не карати. 

За таких обставин, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, котрі з`явилися в судове засідання, суд вирішив здійснювати судовий розгляд справи по суті у відсутності потерпілих ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 ,що не суперечить положенням КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, підтвердивши при цьому обставини, викладені в обвинувальному акті та вироку суду.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що він є власником автомобіля марки «Hyunday Terracan», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , на якому 09 лютого 2025 року після обіду перебував спільно із ОСОБА_6 в с. Верхівці Самбірського району Львівської області. Вони вдвох були в стані алкогольного сп`яніння та обидва не мали права на керування таким транспортним засобом. Не зважаючи на це він добровільно передав керування ОСОБА_6 належним йому автомобілем, помінявшись з нею місцями, після чого ОСОБА_6 , не впоравшись з керуванням, з`їхала за межі проїзної частини дороги, наїхала на перешкоду, внаслідок чого автомобіль перекинувся. В результаті ДТП водій ОСОБА_6 та він, як пасажир, кожен окремо, отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Також обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що27 березня 2025 року близько першої години ночі він разом з ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився в лікарні, розташованій по вул. Шпитальній у м. Самбір Львівської області, де під час оформлення матеріалів та опитування ОСОБА_6 працівниками Самбірського РВП ГУНП у Львівській області почав словесний конфлікт, в ході якого кулаком лівої руки один раз вдарив в обличчя працівника поліції ОСОБА_7 , який знаходився на чергуванні та перебував у форменому одязі, внаслідок чого останньому було спричинено легкі тілесні ушкодження. 

Обвинувачений ОСОБА_4 не оспорював час, місце, спосіб та інші обставини вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень, у скоєному щиро покаявся, просив суворо не карати.

Суд вважає, що показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин вчинених кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений  ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового провадження також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проведено в межах обвинувачення, висунутого ОСОБА_4 , який обмежено допитом обвинуваченого, а також вивченням даних, які характеризують його особу.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого  ОСОБА_4 у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.

Ці докази свідчать про те, що  ОСОБА_4 :
- допустив до керування транспортним засобом ОСОБА_6 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння та не мала права на керування транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 

середньої тяжкості тілесне ушкодження, тому суд прийшов до висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ст.287 КК України, в межах пред`явленого обвинувачення;
- а також умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків, тому суд прийшов до висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.345 КК України, в межах пред`явленого обвинувачення.

При призначенні покарання обвинуваченому  ОСОБА_4 суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, що ним вчинено нетяжкі злочини.

З даних про особу обвинуваченого  ОСОБА_4 вбачається, що він має визначене і постійне місце проживання, за матеріалами справи характеризується посередньо, розлучений, має двох неповнолітніх дітей, котрі проживають із колишньою дружиною, непрацюючий, на обліку в наркологічному чи психоневрологічному диспансері у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, стан його здоров`я визнано задовільним, не є особою пенсійного віку та не є особою з інвалідністю, є учасником бойових дій, раніше судимий за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, тобто за фактом керування транспортним засобом особою, позбавленою судом такого права. 

Як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого  ОСОБА_4 , суд враховує його щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого  ОСОБА_4 , є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. 

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. 

У рішенні по справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства (O'Halloran and Francis v. The United Kingdom ) no. 15809/02 і 25624/02ECHR від 29 червня 2007 року, постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

ОСОБА_4 , зокрема,реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно з встановленими нормами чинного законодавства.

Судом враховано суспільно небезпечний характер кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_4 , та їх наслідків, у тому числі, отримання тілесних ушкоджень як потерпілою ОСОБА_6 внаслідок ДТП, котре фактично сталося через її допуск обвинуваченим до керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, так і працівником Самбірського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 під час виконання ним службових обов`язків через безпосередні дії обвинуваченого, а також те, що такі умисні, протиправні діяння підривають авторитет, зокрема, органів державної влади, а у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху створюють загрозу громадській безпеці та невизначеному колу осіб. 

Відтак, з урахуванням наявності однієї обставини, що пом`якшує покарання, та однієї обставини, яка обтяжує його, враховуючи особу обвинуваченого, його сімейний та майновий стан, а також стан здоров`я, що

він в цілому по матеріалах справи характеризується посередньо, враховуючи його відношення до вчинених кримінальних правопорушень, щире каяття, відсутність вимог майнового характеру з боку потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також позиції прокурора щодо призначення покарання, суд, керуючись стст.53,63,65-67 КК України, знаходить можливим призначити ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України, покарання у виді штрафу в певному розмірі в межах, наближених до мінімальних та передбачених санкцією частини статті, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 ніколи таких посад не займав і вчинене ним кримінальне правопорушення не пов`язане із зайняттям такої посади, а за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах, передбачених санкцією частини статті.

При цьому, сукупність наведених вище обставин засвідчує системний характер протиправної поведінки обвинуваченого, свідоме нехтування правилами, встановленими в суспільстві, а тому, на переконання суду, призначення ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах, за кожне з них окремо, на призначенні яких наполягав як процесуальний прокурор, так і сторона захисту, є недоцільним та в даному конкретному випадку унеможливить досягнення мети покарання, передбаченої ст.50 КК України. 

Також, зі змісту ч.3 ст.72 КК України вбачається, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання. Штраф як основне покарання, призначений за один із злочинів, не підлягає складанню з іншими видами покарань при призначенні покарання за сукупністю злочинів (ст.70 КК України) та за сукупністю вироків (ст.71 КК України).

Таким чином, суд доходить висновку, що покарання у виді штрафу слід виконувати самостійно.

Разом з тим, вирішуючи питання про призначення остаточного покарання, суд приймає до уваги наступне.

ОСОБА_4 14 лютого 2025 року засуджений Самбірським міськрайонним судом Львівської області за ч.1 ст.382 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі стст.75,76 КК України від відбування призначеного покарання звільнений з випробуванням строком на 1 рік. 

Кримінальне правопорушення, передбачене ст.287 КК України, ОСОБА_4 вчинив до постановлення вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого2025 року, відтак йому необхідно призначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень за правилами ч.4 ст.70 КК України шляхом повного складання покарань у виді штрафу, призначеного за цим вироком, та у виді позбавлення волі, призначеного за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2025 року, які виконувати самостійно. 

Водночас, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.345 КК України, ОСОБА_4 вчинив у період іспитового строку, встановленого вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2025 року, та на час розгляду даного кримінального провадження рішення про звільнення засудженого ОСОБА_4 від призначеного судом покарання не ухвалювалося, відтак є підстави для призначення покарання за сукупністю вироків за правилами, встановленими ст.71 КК України.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71,72 КК України. Частиною 2 статті 75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту ч.3 ст.78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України.

Крім того, у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК України, та призначення покарання, яке згідно з ч.3 ст.72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст.71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

ОСОБА_4 вчинив новий злочин в період визначеного судом іспитового строку, а тому суд вважає за необхідне у відповідності до ч.1 та ч.4 ст.71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, з урахуванням положень ст.72 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, покарання у виді штрафу слід виконувати самостійно.

Остаточне покарання, призначене  ОСОБА_4 , буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

До того ж, при розгляді даного кримінального провадження суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_4 по інкримінованих кримінальних правопорушеннях більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, оскільки саме таке покарання з його реальним виконанням буде відповідати тяжкості та суспільній небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, а також особі обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлено.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4  обрано захід забезпечення кримінального провадження, а саме, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись стст.368,370 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.287 та ч.2 ст.345 КК України, і призначити покарання: 

- за ст.287 КК України у виді штрафу в розмірі 1100 (однієї тисячі сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 18700 (вісімнадцять тисяч сімсот) гривень 00 копійок, на користь держави, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів;

на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного складання покарань, призначених за цим вироком та за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2025 року, визначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді штрафу в розмірі 1100 (однієї тисячі сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 18700 (вісімнадцять тисяч сімсот) гривень 00 копійок, на користь держави, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, та у виді позбавлення волі на строк 1 (одного) року 6 (шести) місяців, на підставі стст.75,76 КК України від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнити з випробуванням строком на 1 (один) рік, та які на підставі ч.3 ст.72 КК України, - виконувати самостійно;

- за ч.2 ст.345 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (двох) років;

на підставі чч.1,4 ст.71 КК України до покарання за цим вироком частково приєднати не відбуте ОСОБА_4 покарання за вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2025 року і за сукупністю вироків призначити  ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (двох) років і 2 (двох) місяців та у виді штрафу в розмірі 1100 (однієї тисячі сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 18700 (вісімнадцять тисяч сімсот) гривень 00 копійок, на користь держави, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів;

відповідно до ч.3 ст.72 КК України призначене ОСОБА_4 покарання у виді штрафу в розмірі 1100 (однієї тисячі сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 18700 (вісімнадцять тисяч сімсот) гривень 00 копійок, на користь держави, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів,  – виконувати самостійно.

Строк покарання у виді позбавлення волі засудженому ОСОБА_4 обчислювати з моменту його затримання та попереднього ув`язнення у зв`язку з обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, з 05 год. 40 хв. 27 березня 2025 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили щодо  ОСОБА_4 , - залишити без змін.

Речові докази: 
- DVD-R диск із відеозаписом із нагрудної камери працівникаСамбірського РВП ГУНП у Львівській області, який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження. 

На вирок учасниками судового провадження можуть бути подані апеляційні скарги до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції – Самбірський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя:         ОСОБА_1