ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Черкаси Справа № 925/1493/25

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Лисенко Р.М., за участі представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця Сиротян Володимира Васильовича (м. Чернівці) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекстранс Логістик" (м. Черкаси) про стягнення 90251,79 грн.,

ВСТАНОВИВ:
Фізичною особою-підприємцем Сиротян Володимиром Васильовичем (код НОМЕР_1 ) (далі -позивач) подано позов від 21 листопада 2025 (вх.№ 17925/25 від 02.12.2025) з вимогою стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекстранс Логістик" (код 45903668) (далі - відповідач) грошові кошти в розмірі 90 251,79 грн., що складаються з основного боргу - 80 000,00 грн., пені - 8 764,93 грн., відсотків річних - 848,22 грн. та інфляційних втрат - 638, 64 грн. на підставі Договору № 24063 перевезення вантажів від 24.06.2025 року.
Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 
Представники сторін в жодне судове засідання не з`явились, явка обов`язковою не визнавалась. 
Ухвали вручено сторонам поштовим зв`язком, оскільки ними не зареєстровано власні електронні кабінети. 
Відзив на позов із запереченнями проти нього суду не подано. Доказів врегулювання спору не надано. 
У відповідності до ст. 13,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 

Дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає лише до часткового задоволення, виходячи з наступного:
З матеріалів справи вбачається і сторонами не заперечено, що 24.06.2025 між товариством з обмеженою відповідальністю "Імпекстранс Логістик" ( далі - Експедитор, відповідач у справі) та фізичною особою - підприємцем Сиротян Володимиром Васильовичем ( далі - Перевізник, позивач у справі) укладено договір № 24063 перевезення вантажів ( а.с. 7-10). За умовами Договору Перевізник зобов`язався доставити погоджений із Експедитором вантаж до пункту призначення та видати його уповноваженій особі, а Експедитор зобов`язався сплатити за перевезення вантажу встановлену плату ( п. 1.1. договору). 
Вартість перевезення, порядок розрахунків/форма оплати та інші істотні умови Договору погоджуються Сторонами і вказуються в Заявці на перевезення вантажу ( додаток № 1 до договору, далі - Заявка) ( п. 1.3. договору).
За змістом п. 2.1. Договору Заявка є обов`язковою, невід`ємною, та пріоритетною частиною Договору, а сканована фотокопія підписаної Заявки, яка передана за допомогою засобів електронного зв`язку, має юридичне та/або доказове значення і силу оригінального паперового примірника Заявки. 
Заперечень і доказів проти недійсності договору № 24063 перевезення вантажів від 24.06.2025, чи підстави його нікчемності як зобов`язання чи про його дострокове розірвання сторонами, відповідач суду не надав.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За своєю правовою природою договір між сторонами є договором про надання послуг та відповідає ст. 901 ЦК України. 
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 909 Цивільного кодексу України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Згідно з ч. 1 ст. 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.
Частиною 1 статті 919 Цивільного кодексу України передбачено, що доставка вантажу до пункту призначення здійснюється перевізником у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.
Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання.
За приписів ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2025 між сторонами підписано Заявку № 3305-3 до Договору ( а.с. 4) на організацію перевезення вантажу міжнародного сполучення, згідно якої Перевізник - позивач зобов`язався виконати на користь відповідача перевезення вантажу ( стійка опалубки), вагою 22,5 тон, об`ємом 86 куб, за маршрутом Туреччина -Україна, адреса завантаження: DAGYAKA MAHALLESI FATIH SULTAN MEHMET BULVARI N0:434 06980 KAHRAMANKAZAN ANKARA TURKІYE, адреса розвантаження: м. Київ, ставка за перевезення 110 000 грн., умови оплати: 100 % , безготівковий розрахунок, відтермінування платежу протягом 5-7 робочих днів з дати отримання оригіналів документів (Договір, Заявка, Рахунок, Акт 2 шт., ЦМР). 
Перевезення за вказаною заявкою було виконано позивачем, що підтверджується CMR 00892 (а.с.12), який містить підписи відправника, перевізника та отримувача вантажу та актом № 17 від 03.07.2025 здачі-прийняття виконаних послуг до рахунку № 17 від 03.07.2025 ( а.с. 13). 
В акті зазначено, що загальна вартість наданих транспортних послуг по маршруту Анкара (Туреччина) - Київ/Чайка (Україна) складає 110 000,00 грн. (без ПДВ). Сторони претензій по об`єму, якості та строкам виконаних робіт (наданих послуг) один до одного не мають. 
Даний акт є підставою для розрахунків.
Згідно п. 4.5. Договору розрахунки за Договором здійснюються у безготівковій формі протягом 5 банківських днів після підписання сторонами акту (якщо інше не передбачено в заявці). 
04.08.2025 позивачем на адресу відповідача було направлено лист - повідомлення про наявність заборгованості (а.с. 14) в якому просить не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання даної претензії, сплатити прострочену заборгованість в сумі 110 000,00 грн. 
Вказана претензія була направлена відповідачу 06.08.2025, що підтверджується квитанцією ( а.с. 15). 
Як вбачається з матеріалів справи відповідачем частково сплачено заборгованість в сумі 30 000 грн., що підтверджується платіжними інструкціями із посиланням на Заявку 3305: 
- № 46_00000/е3b15d7c-4846-4b69-bIbc-58a07b229b99 від 08.08.2025 на суму 20 000,00 грн. ( а.с. 18); 
- № 97_00000/2c4f704a-bcbb-40ef-ad9c-430adb87b455 від 16.10.2025 на суму 5 000,00 грн. ( а.с. 19); 
- № 109_00000/b3079365-d345-4d35-aada-5dda6fle6147 від 11.11.2025 на суму 5 000,00 грн. ( а.с. 20). 
Суд розцінює часткову оплату відповідачем боргу за перевезення вантажу як доказ наявності в нього всього необхідно пакету первинних документів на підтвердження наданої послуги по Договору і відсутність зауважень щодо її виконання. 
Відповідач не надав заперечень і доказів, що ця часткова оплата послуг була проведена за іншими правовідносинами між сторонами, ніж по договору № 24063 перевезення вантажів від 24.06.2025.
Доказів сплати боргу в більшій сумі, ніж обліковує позивач, відповідач суду не надав.
Таким чином залишок заборгованості відповідача перед позивачем за послугу перевезення становить 80 000,00 грн. (110 000,00 - 30 000,00). 
Часткова сплата боргу також свідчить про підтвердження відповідачем свого зобов`язання провести повну оплату за послугу перевезення. 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу за послуги перевезення вантажів в сумі 80 000,00 грн. і строк виконання даного зобов`язання є таким, що настав.
Повний розрахунок відповідачем за цим платежем не проведено, доказів відсутності основного боргу, в т.ч. з якої підстави він може бути припиненим на час вирішення спору, відповідачем не надано.
В зв`язку з цим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та підставність примусового стягнення залишку основної заборгованості за послугу перевезення в розмірі 80 000,00 грн. з відповідача на користь позивача.
Оскільки за умовами Заявки, яка має більший пріоритет ніж Договір, відтермінування платежу встановлено на 5-7 робочих днів після отримання первинних документів на перевезення і Акт про надану послугу сторонами підписано 03.07.2025 (а.с. 13), то суд погоджується із доводами позивача про початок періоду прострочення розрахунку з 15.07.2025 року. 

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 638,64 грн. інфляційних втрат та 848,22 грн. як 3 % річних за прострочення розрахунків за послуги перевезення вантажів (а.с. 3).
Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Така відповідальність встановлена законом і не має значення, чи була вона передбачена сторонами додатково в тексті укладеного ними Договору.
Судом перевірено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого позивачем періоду їх нарахування, та встановлено, що після перерахунку в програмі "Ліга Закон" сума 3 % річних становить 848,22 грн. (визначено вірно), а сума інфляційних втрат -- 961,19 грн. за період з 15.07.2025 по 20.11.2025.
Оскільки позивачем не надано заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, то суд приймає розрахунок інфляційних втрат на суму 638,64 грн. як вірний.
Доказів сплати 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України відповідач суду не надав, тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 638,64 грн. інфляційних втрат та 848,22 грн. як 3% річних за прострочення розрахунків за послуги перевезення вантажів. 
Також позивач, користуючись своїм правом, просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 8 764,93 грн. за прострочення розрахунків за період з 15.07.2025 по 20.11.2025. 
У відповідності до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ст.549 ЦК України ( в нині чинній редакції) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Частину третю статті 549 доповнено абзацом другим згідно із Законом № 4196-IX від 09.01.2025. 
Даний Закон згідно картки документа на сайті ВР введено в дію 28.08.2025, тобто саме з цієї дати він і підлягає застосуванню до відносин, які виникають з цієї дати. 
При цьому суд виходить з положень ст. 5 ЦК України про дію актів цивільного законодавства у часі, яка передбачає наступне: 
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, нову норму ч. 3 ст. 549 ЦК України про можливість нарахування пені (як законом визначеного наслідку прострочення виконання зобов`язання), можна застосувати до відносин сторін спору, але виключно до того періоду прострочення, що настав після 28.08.2025. 
До періоду з 15.07.2025 по 27.08.2025 - її застосувати не можна. Тут буде безпосередньо діяти норма ЦК, що якщо сторони не обумовили письмово в договорі про застосування пені, то кредитор і не має права на її нарахування. 
Судом встановлено, що у Договорі № 24063 перевезення вантажів від 24.06.2025 сторонами не було передбачено умови про право нарахування позивачем пені за прострочення сплати за надану послугу перевезення. 
В даному випадку нова норма ч. 3 ст. 549 ЦК України буде регулювати триваюче правопорушення, яке виникло до її появи і право на нарахування пені ( на відміну від одномоментного штрафу) виникає за кожен наступний день порушення окремо. 
Суд враховує, що відповідно до Закону України №4196-IX від 09.01.2025 "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" Господарський кодекс України з 28.08.2025 втратив чинність.
Саме ч. 6 ст. 232 ГК України було передбачено обмеження нарахування пені шістьма місяцями з часу виникнення права на нарахування пені (момент прострочення зобов`язання), якщо інше не встановлено законом або договором. 
Тобто, після скасування ГК України норми про обмеження періоду нарахування пені шістьма місяцями вже не діють. 

Виходячи з визначення ст. 549 ЦК України, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, то право на нарахування пені у кредитора виникає за кожен день прострочення окремо. 
У постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі № 902/669/18) (пункт 83).

Отже за новою нормою ч. 3 ст. 549 ЦК України позивач не обмежений у строках нарахування пені після 28.08.2025 аж до повного розрахунку. 
Однак позивач обмежив кінцевий строк нарахування пені датою 20.11.2025 року і змін до цієї вимоги суду не подав. 
Отже, на підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України за період з 29.08.2025 по 20.11.2025 позивач має право нарахувати відповідачу пеню із залишку суми боргу 80 000 грн. в розмірі лише 5 707,40 грн. 

Заперечень проти доводів та розрахунків позивача відповідачем суду не надано. 
На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач довів правові підстави позову і свої права на стягнення спірних коштів, строк виконання всіх нарахованих зобов`язань на час вирішення спору є таким, що настав, доказів повної сплати боргу відповідачем суду не подано, але позов підлягає лише до часткового задоволення. 
До примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 80 000,00 грн. залишку боргу, 5 707,40 грн. пені, 848,22 грн. як 3% річних та 638,64 грн. інфляційних втрат на підставі Договору № 24063 перевезення вантажів від 24.06.2025 року.
В стягнені решти пені слід відмовити через безпідставність її нарахування. 
На підставі ч. 9 ст. 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 028,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору повністю, як зі сторони, через неправильну поведінку якої виник спір.
Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, - 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕКСТРАНС Логістик" (код 45903668, м. Черкаси, вул. Шулежко праведниці, буд. 100, оф. 1) на користь фізичної особи-підприємця Сиротян Володимира Васильовича (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) -- 80 000,00 грн. залишку основного боргу за надані послуги, 5 707,40 грн. пені, 848,22 грн. як 3% річних, 638,64 грн. інфляційних втрат на підставі Договору № 24063 перевезення вантажів від 24.06.2025 року та 3 028,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору. 
В решті вимог про стягнення пені відмовити.

Наказ видати. 

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України. 

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів. 

Повне судове рішення складено 06 січня 2026 року 

Суддя Н.М. Спаських