ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/16723/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якій просить суд: 
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні солдата ОСОБА_1 за абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 за абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просив командира перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби відповідно підпункту абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації через такі сімейні обставини зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. Проте, листом від 15.12.2024 № 7431кп/вих командиром ВЧ НОМЕР_1 повідомлено, що до рапорту не долучені документи якими підтверджується відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати сина позивача – ОСОБА_2 , 2022 року народження. Позивач із такою відмовою не погоджується, оскільки ним надано належні документи, які підтверджують обставини, передбачені абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для звільнення з військової служби. На думку позивача, ВЧ частина НОМЕР_1 , відмовивши у його звільненні, діяла протиправно, оскільки вийшла за межі повноважень та неправомірно висунула додаткові вимоги, які не передбачені законом, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою від 19.08.2025 суддя відкрила провадження в адміністративній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. 
25.08.2025 від відповідача за вх. №68723 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги заперечив. Зазначив, що з поданих ОСОБА_1 документів на звільнення вбачається наявність в нього дружини ОСОБА_3 , яка зобов`язана виховувати спільних дітей, що вона, по суті, і робить. Таким чином, для звільнення військовослужбовця за даною підставою відсутнє дотримання умов імперативної норми, визначеної законом, а саме, факту відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю. Посилання позивача в позовній заяві на те, що у Верховній Раді України зареєстровано проект Закону України №12133 від 18.10.2024, яким пропонується скасувати чинну умову щодо необхідності доведення відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, для звільнення з військової служби, не можна брати уваги, оскільки зазначений проект Закону на даний час не прийнято, а посадові особи військової частини НОМЕР_1 зобов`язані керуватися лише чинним законодавством України, а не проектами законодавчих актів. Рапорт позивача про звільнення з військової служби, який надійшов до військової частини НОМЕР_1 11.12.2024 вх. 2524, розглянуто командиром частини НОМЕР_1 в межах повноважень та прийнято рішення відповідно до норм чинного законодавства. Дії військової частини є повністю правомірними. Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог по суті, повністю відсутні. Незважаючи на відсутність підстав для задоволення позову по суті, представник відповідача вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 підлягають залишенню без розгляду відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 123 КАС України. Просить суд врахувати доводи відповідача, та як наслідок, позовну заяву позивача залишити без розгляду в частині усіх позовних вимог, у зв`язку з пропуском позивачем строків звернення до адміністративного суду. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 з 27.04.2024 призваний на військову службу, що стверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 . 
Відповідно до свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 син позивача ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю до 18 років. Законним представником (опікуном) дитини з інвалідністю є ОСОБА_1 . 
Відповідно до медичного висновку №8 від 04.10.2024 про дитину з інвалідністю віком до 18 років, виданого комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги», наявні у ОСОБА_4 захворювання відповідають розділу Х п. 1; п.п. 11 переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей – інвалідів віком до 18 років, затвердженого наказам Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 №454/471/516. Висновок дійсний до 04.10.2026. 
Крім цього, у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 . 
13.11.2024 та повторно 15.12.2024 позивач подав рапорт на звільнення з військової служби за абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовець, за сімейними обставинами у зв`язку виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. 
На підтвердження підстав для звільнення з військової служби за абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач подав: нотаріально посвідчену копію РНОКПП ОСОБА_1 , нотаріально посвідчену копію паспорта (ID-картки) та РНОКПП, довідки про внесення відомостей до ЄДДР ОСОБА_3 , нотаріально посвідчену копію свідоцтва про шлюб, нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , оригінал медичного висновку №8, оригінал довідки № 385 від 27.11.2024, нотаріально посвідчену копію посвідчення серія НОМЕР_6 . 
13.11.2024 та 15.12.2024 листом ВЧ НОМЕР_7 повідомила ОСОБА_1 про те, що на даний час відсутні підстави для його звільнення з військової служби, оскільки долучені до рапорту документи належним чином не підтверджують всіх обставин, що можуть бути підставою звільнення з військової служби на підставі положень ч. 4, п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому рапорт про звільнення з військової служби не може бути задоволений. 
Вважаючи рішення відповідача про відмову у звільненні з військової служби протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та на час спірних відносин та розгляду справи не скасований.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 12.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин).
За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 1 цього Закону Захист Вітчизни незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 1 ст. 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом (п. 1 ч. 2 ст. 2 Закону №2232-ХІІ).
Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232-ХІІ).
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
За змістом п.п. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абз. 9 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану: виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
Частиною 7 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України (далі - Положення №1115/2009 в редакції на час спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
Згідно з п. 26 Положення №1115/2009 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Пунктом 305 Положення №1115/2009 визначено, що в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби в особливий період.
Відповідно до п.п. 1 п. 307 Положення №1115/2009 з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Порядок звільнення врегульований п. п. 288-297 Положення №1115/2009.
У разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення.
Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Разом з тим, вказаним Положенням №1115/2009 не врегульовано, який пакет документів необхідно надати військовослужбовцю Держприкордонслужби для звільнення з військової служби на підставі п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Судом встановлено, що позивач звернувся із рапортом на звільнення з військової служби до командира військової частини НОМЕР_1 , на підставі абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовець, за сімейними обставинами у зв`язку виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. До рапорту позивач подав: нотаріально посвідчену копію РНОКПП ОСОБА_1 , нотаріально посвідчену копію паспорта (ID-картки) та РНОКПП, довідки про внесення відомостей до ЄДДР ОСОБА_3 , нотаріально посвідчену копію свідоцтва про шлюб, нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , оригінал медичного висновку №8, оригінал довідки № 385 від 27.11.2024, нотаріально посвідчену копію посвідчення серія НОМЕР_6 . 
Водночас, відповідач, відмовляючи у задоволенні рапорту, зазначив, що позивачем не надано документів, що підтверджують відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
З приводу таких доводів, суд зазначає наступне.
Поняття "непрацездатні громадяни" визначається ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV як - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Аналогічне визначення непрацездатної особи визначено в ч. 3 ст. 75 Сімейного кодексу України, зокрема, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Як вже зазначалось судом, позивач до рапорту про звільнення з військової служби надав нотаріально посвідчену копію РНОКПП ОСОБА_1 , нотаріально посвідчену копію паспорта (ID-картки) та РНОКПП, довідки про внесення відомостей до ЄДДР ОСОБА_3 , нотаріально посвідчену копію свідоцтва про шлюб, нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , оригінал медичного висновку №8, оригінал довідки № 385 від 27.11.2024, нотаріально посвідчену копію посвідчення серія НОМЕР_6 . 
Суд зазначає, що згідно п. 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України "Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я" від 18.09.2020 №2136, медичний висновок як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
В свою чергу, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення № 1317).
Відповідно до п. п. 19, 24 Положення № 1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
Проаналізувавши подані відповідачу документи, суд приходить до висновку, що позивач надав всі необхідні документи, що підтверджують факт відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати його дитину-інваліда до 18 років. 
Крім того, як вже зазначав суд, згідно наявної в матеріалах справи копії посвідчення ДДА № НОМЕР_8 позивач є законним представником (опікуном) дитини з інвалідністю – ОСОБА_4 , 2020 р.н. 
Враховуючи встановлені у справі обставини та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд доходить висновку про помилковість висновків відповідача, покладених в основу рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби на підставі абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовець, за сімейними обставинами у зв`язку виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати та наявності правових підстав для його скасування.
Що ж стосується позовної вимоги зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 за абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати, суд зазначає наступне. 
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Пунктом 11 Положення № 154 передбачено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.
Пунктом 60 Порядку №560 визначено, що на підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Отже, саме відповідач в особі відповідної комісії у даному випадку має виключну компетенцію в питаннях оформлення відстрочки від мобілізації. У спірному випадку відповідач хоч і прийняв рішення про відмову в наданні відстрочки, проте, не розглянув заяву позивача по суті звернення, не надавав жодної правової оцінки документам заявника та підставам для надання відстрочки. 
Відповідно, і суд не може надавати правову оцінку документам, поданим позивачем до заяви про надання відстрочки.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13.11.2024 (разом з поданими до неї документами) про звільнення з військової служби на підставі абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати, з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.
Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Щодо посилання відповідача на пропуск строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, то суд зазначає, що оскільки відповідачем не дотримано вимог, передбачених ч. 1 ст. 166 КАС України щодо викладення клопотання в письмовій формі, то у суду відсутні правові підстави для вирішення зазначеного питання.
Щодо судового збору, то відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд 

В И Р І Ш И В : 

адміністративний позов задовольнити частково. 
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 за абзацом 8 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 8 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати, з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 19.01.2026. 

Суддя Потабенко В.А.