Єдиний унікальний номер справи № 376/63/21
Провадження № 22-ц/824/14669/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом.
В обґрунтування своєї позовної заяви позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_3 , у віці 61 рік, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 від 01.06.2020 року, виданого та зареєстрованого виконкомом Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області, за актовим записом № 2 від 01.01.06.2020 року.
ОСОБА_2 , є рідною сестрою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідач, ОСОБА_1 , 1985 року народження, є племінником позивачки ОСОБА_2 та сином померлого ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Після смерті брата, при звернені до Сквирської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, позивачка дізналася, що за заявою відповідача заведено спадкову справу (номер у спадковому реєстрі: 65975097, номер у нотаріуса: 170/2020) після померлого ОСОБА_3 .
Померлий ОСОБА_3 був розлучений із своєю дружиною, він залишив їй та синові: відповідачу по справі ОСОБА_1 , квартиру у АДРЕСА_2 та переїхав проживати у с. М.Єрчики.
ОСОБА_2 вказує, що весь час її покійний брат хворів, нікому не був потрібен, син не допомагав батькові, не доглядав його. ОСОБА_3 доглядала позивачка, готувала йому їжу, прибирала. З 17.01.2011 року по 24.01.2011 ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікування в хірургічному відділенні Сквирської ЦРЛ, 18.01.2011 року йому було проведено оперативне втручання «килорозтин». Відповідач по справі, навіть під час хвороби батька, ухилявся від надання йому допомоги і не давав грошей на придбання ліків. Всі витрати за лікування були покладені на позивачку, на той час нею було сплачено 7 800 грн. Коли ОСОБА_3 перебував у важкому стані, відповідач (син спадкодавця) не навідував його та не цікавився станом його здоров`я. Відповідач приїздив до батька лише по гроші, бив, вчиняв сварки, викрав увесь металолом та речі, які міг продати.
28 травня 2020 року ОСОБА_3 потрапив у лікарню, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Відповідач знову ж таки, ухилився від обов`язків сина поховати батька, провести поминальні обіди і т.д. Всі витрати були понесенні позивачкою ( в сумі 9 780 грн., що підтверджується копією накладної № 211 від 29.05.2020 року), позивачка похоронила брата, провела поминальні обіди, доглядає за могилкою, зберігає майно померлого.
На підставі вищевикладеного позивачка ОСОБА_2 звертається з даним позовом та просить суд усунути ОСОБА_1 , 1985 року народження, від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 15 липня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
Основними доводами апеляційної скарги є твердження відповідача про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки суд не встановив обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, а саме: не доведено, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги саме від відповідача та що останній умисно ухилявся від виконання обов`язку щодо його утримання; судове рішення ухвалене з порушенням принципу змагальності сторін, надані позивачем докази (медичні документи та свідчення) є недостатніми та не можуть підтвердити заявлені обставини, а висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам статей 76-89 ЦПК України щодо оцінки доказів, у результаті чого позов задоволено без належного доведення наявності підстав для усунення відповідача від права на спадкування.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
14 жовтня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
У судове засідання, призначене на 20 листопада 2025 року з`явився позивач ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідною сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 (а.с.9), копією Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 (а.с.10), копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, № Витягу 00023580933 від 05.06.2020 року (а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, у віці 61 рік, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 01.06.2020 року, виданого та зареєстрованого виконкомом Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області, за актовим записом № 2 від 01.01.06.2020 року (а.с.7).
Відповідач, ОСОБА_1 , 1985 року народження, є племінником позивачки ОСОБА_2 та сином померлого ОСОБА_3 , що не заперечується сторонами.
З 17.01.2011 року по 24.01.2011 ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікування в хірургічному відділенні Сквирської ЦРЛ, 18.01.2011 року йому було проведено оперативне втручання «килорозтин», що підтверджується копією Довідки № 997 від 22.12.2020 року КНП Сквирської районної ради «Сквирська центральна районна лікарня» (а.с.14).
Копією Виписки із медичної карти амбулаторного хворого №137 від 22.12.2020 року (а.с.15) встановлено, що з 28.05.2020 року по 29.05.2020 року ОСОБА_3 перебував у терапевничному відділенні та ІНФОРМАЦІЯ_2 констатовано смерть ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Зі слів позивача, відповідач по справі, під час хвороби батька, ухилявся від надання йому допомоги і не давав грошей на придбання ліків. 
Позивачка ОСОБА_2 вказує, що весь час її покійний брат хворів, нікому не був потрібен, син не допомагав батькові, не доглядав його. ОСОБА_3 доглядала позивачка, готувала йому їжу, прибирала. Вказане вище підтверджується заявою свідків ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 та ОСОБА_5 , АДРЕСА_4 , про те, що їм достеменно відомо, що ОСОБА_3 з 2011 року важко хворів (захворювання легеней та інші хвороби) проте ОСОБА_1 не надавав батькові допомоги в організації його побуту, в фінансуванні лікування батька, не надавав ніякої фінансової допомоги в закупці для нього продуктів харчування, в фінансуванні його побутових послуг (світло, газ, дрова). Свідки свідчать про те, що ОСОБА_1 неодноразово просив у свого батька ОСОБА_3 кошти на власні потреби та ухилявся від надання батькові допомоги в організації його щоденного життя. Заява посвідчена приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Климчук Л.П., зареєстровано в реєстрі 86,87 (а.с.95). Всі витрати за лікування позивачка взяла на себе. Коли ОСОБА_3 перебував у важкому стані, відповідач (син спадкодавця) не навідував його та не цікавився станом його здоров`я, що свідчить з заяви свідків (а.с.95). Відповідач ОСОБА_1 ухилився від обов`язків сина поховати батька, провести поминальні обіди. Всі витрати були понесенні позивачкою, що підтверджується копією накладної № 211 від 29.05.2020 року (а.с.16,17)), позивачка похоронила брата, провела поминальні обіди, доглядає за могилкою, зберігає майно померлого.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що відповідач ОСОБА_1 умисно ухилявся від виконання обов`язку щодо надання допомоги своєму батькові ОСОБА_3 , який перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, не надавав коштів на лікування та побутові потреби, не цікавився станом здоров`я батька, не брав участі у його похованні та організації поминальних заходів, а наявні докази (медичні документи та свідчення свідків) підтверджують, що всю допомогу та догляд забезпечувала позивачка ОСОБА_2 ; виходячи з того, що поведінка відповідача свідчить про свідоме ухилення від обов`язку підтримки та допомоги спадкодавцю, суд дійшов висновку про наявність підстав для усунення відповідача від права на спадкування та задовольнив позов.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке:
Фактично суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, ґрунтуючись лише на поясненнях позивача та нотаріально посвідченій заяві свідків (а.с. 96). При цьому позивач зацікавлена в результатах розгляду справи, відтак її пояснення не можна вважати неупередженими. 
З точки зору колегії суддів апеляційного суду рішення по справі не може ґрунтуватися й виключно на такому письмовому доказі, як пояснення фізичних осіб, що не були допитані в якості свідків. При вирішенні справи судом першої інстанції не були безпосередньо встановлені фактичні обставини справи, не проведено допит свідків у судовому засіданні, не забезпечено їх виклик та ознайомлення зі встановленою законом кримінальною відповідальністю за неправдиві свідчення, а також не приведено їх до присяги, що є обов`язковою процедурою для надання належних і допустимих доказів даного характеру у цивільному судочинстві.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином гуртуватися на констатації певних обставин.
Письмові свідчення та нотаріально посвідчені заяви свідків не можуть вважатися самостійними доказами умисного ухилення відповідача від обов`язку утримання батька без їхнього допиту в судовому засіданні. Лише під час допиту можливо перевірити достовірність показів, наявність об`єктивної можливості для надання допомоги та встановити причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача та станом спадкодавця.
Окрім наведеного, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що навіть з урахуванням пояснень позивача та заяви свідків, у матеріалах справи є лише голослівна констатація того, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані. Водночас належні доказі з цього приводу відсутні. Також відсутні й достовірні докази того, що відповідач свідомо ухилявся від надання допомоги та що така допомога була необхідною і могла бути надана саме ним. Суд першої інстанції не з`ясував фактичних обставин ухилення від обов`язку утримання, що є обов`язковим для застосування положень частини п`ятої статті 1224 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що оцінка умисного ухилення від обов`язку передбачає наявність об`єктивних та суб`єктивних елементів: фактичної потреби спадкодавця в допомозі, наявності можливості для її надання саме відповідною особою та свідомого невиконання такого обов`язку. Враховуючи, що ці обставини не були доведені належним способом, висновки щодо усунення відповідача від права на спадкування за законом не можуть вважатися обґрунтованими.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без належного дослідження доказів та не відповідає вимогам законності й об`єктивності, передбаченим цивільним процесуальним законодавством.
Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2022 року у справі № 372/3988/20-ц (провадження № 61-5062св22), від 22 березня 2023 року у справі № 753/10668/19 (провадження № 61-11248св22).
Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів (постанови Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 21 жовтня 2021 року у справі № 401/2614/17 (провадження № 61-14759св20), від 28 червня 2023 року у справі № 691/1559/18 (провадження № 61-1917св23)).
Доказів безпорадного стану ОСОБА_3 , які б підтверджували необхідність допомоги саме від відповідача ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. 
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову по суті, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає і судовий збір, який стягується з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 1 362, 00 грн.
Щодо заяви апелянта, наданої через підсистему «Електронний суд» 18 листопада 2025 року про вирішення питання про розподіл судових витрат з наданням доказів понесення таких витрат, апеляційний суд зазначає, що зазначена заява підлягає залишенню без розгляду, оскільки відсутні підтвердження направлення такої заяви іншим учасникам справи.
Так, приписами ч. 5 ст. 43 ЦПК України передбачено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення. 
Як вбачається з матеріалів справи, апелянт є учасником підсистеми «Електронний суд» та подав до апеляційного суду заяву про стягнення судових витрат через зазначену систему. При цьому позивач не є учасником зазначеної електронної підсистеми та не має особистого кабінету електронного суду. З урахуванням зазначеного на апелянта було покладено обов`язок відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України надіслати у паперовій формі листом з описом вкладення таку заяву з додатками до неї. 
У відповідності до положень ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Усупереч зазначеному, апелянт не надав доказ надсилання листом з описом вкладення копій поданих до апеляційного суду заяви про розподіл судових витрат доданих до неї доказів понесення судових витрат на правничу допомогу. За таких умов вказана заява не може вважатися такою, що підтверджена відповідними доказами. 
На підставі зазначеного, заява ОСОБА_1 від 18 листопада 2025 року про вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу не підлягає до задоволення. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_6 ) судовий збір у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн 00 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько