ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/12031/25  Номер провадження 22-ц/814/4585/25	Головуючий у 1-й інстанції Шевська О. І.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І., Чумак О.В.,  при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Фабро Євгенія Альбертовича на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И В :
Позивач ТОВ «Споживчий центр» у серпні 2025 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 08.08.2024-1000001123 від 08.08.2024 у сумі 57000 грн. , яких: 15000 грн. -основний борг, 31500 грн.-проценти, 3000 грн.-комісія за надання , 7500 грн.-неустойка та 2422, 40 грн. судового збору.
В обґрунтування позову вказав, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 08.08.2024 р. було укладено кредитний договір №08.08.2024-1000001123 , відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 15000 грн., строком на 210 днів, дата повернення кредиту - 05.03.2025 .
Позивач свої зобов`язання виконав, кошти відповідачу надав, проте відповідач свої зобов`язання порушив, кошти позивачу не повернув, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у сумі 57000 грн., яка до цього часу так і не погашено. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором № 08.08.2024-1000001123 від 08.08.2024 у сумі 57000 грн. (яка складається з : -15000 грн.-основний борг, -31500 грн.-проценти, -3000 грн.-комісія за надання , - 7500 грн.-неустойка).
З вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 – адвокат Фабро Є.А. та подав апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2025 року, в якій прохає скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) за Кредитним договором № 08.08.2024-100001123 від 08 серпня 2024 року у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про стягнення з ОСОБА_1 процентів у розмірі 31 500 грн, комісії у розмірі 3 000 грн та неустойки у розмірі 7 500 грн – відмовити. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування імперативних законодавчих обмежень, встановлених на період дії воєнного стану, та з повним ігноруванням усталеної та обов`язкової для застосування практики Верховного Суду. Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позичальника, викладеним у відзиві на позовну заяву, некритично сприйняв надані кредитодавцем докази, які не відповідають критеріям належності та допустимості, та, як наслідок, дійшов помилкових висновків, що призвело до ухвалення несправедливого судового рішення.
Стверджує, що кредитний договір з Апелянтом було укладено 08 серпня 2024 року, а прострочення виникло, відповідно, також у період дії воєнного стану. Таким чином, Апелянт в силу прямої норми закону звільнена від сплати будь-якої неустойки. Вимога кредитодавця про її стягнення є незаконною, а рішення суду про її задоволення – прямим порушенням ЦК України.
Акцентує увагу, що відсутній детальний розрахунок, який би показував щоденне нарахування процентів на залишок тіла кредиту. У позовній заяві позивач сам вказує, що апелянт здійснювала часткові сплати. Однак розрахунок не відображає, як і коли ці сплати були зараховані та як вони вплинули на базу для нарахування процентів, крім того відсутній розрахунок, який би показував кількість днів прострочення та застосовану ставку. Без первинних документів (банківських виписок, меморіальних ордерів), що підтверджують рух коштів, будь-який розрахунок є лише твердженням сторони, а не доведеним фактом.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Павленко Дмитро Олександрович, який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий кредит» прохає у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. 
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 08.08.2024 р. було укладено кредитний договір №08.08.2024-1000001123, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 15000 грн., строком на 210 днів, дата повернення кредиту - 05.03.2025 .
Позивач свої зобов`язання виконав, кошти відповідачу надав, проте відповідач свої зобов`язання порушив, кошти позивачу не повернув, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у сумі 57000 грн., яка до цього часу так і не погашено.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму грошових коштів не повернув, тому підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором.
Проте повністю з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №14-318цс18, постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №755/15853/15-ц зроблені висновки, що звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб відбувається з урахуванням приписів статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який застосовується до відносин споживчого кредиту у частині, що не суперечить Закону Україну «Про споживче кредитування».
Із матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 08.08.2024 р. було укладено кредитний договір №08.08.2024-1000001123, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 15000 грн., строком на 210 днів, дата повернення кредиту - 05.03.2025 .
Позивач свої зобов`язання виконав, кошти відповідачу надав, проте відповідач свої зобов`язання порушив, кошти позивачу не повернув, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у сумі 57000 грн., яка до цього часу так і не погашено.
Вказаний договір був укладений в електронній формі у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Відповідачем під час укладення договору було пройдено ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку.
Відповідно до п. 3.1. Договору за цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до п. 3.2. Договору встановлено, що кредит надається на придбання товарів( робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, що стало підставою підписання такого договору сторонами.
Позивачем було перераховано відповідачу кошти у сумі 15000 грн., що підтверджується документально. За користування вказаними коштами кредитором було нараховано проценти у межах строку кредитування та в розмірі передбаченому жоговором.
Вказані факти підтвердженні належними та достатніми доказами по справі, а висновки суду в цій частині є обґрунтованими. 
Проте колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині стягнення неустойки за кредитним договором №08.08.2024-100001123, виходячи з наступного.
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Подібний правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23), постанові КЦС ВС від 21.01.2025 № 751/3052/23 (61-17991св23).
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що не підлягає стягненню з відповідача сума заборгованості у вигляді неустойки за кредитним договором №08.08.2024-100001123 в розмірі 7500 грн, оскільки перехідними положеннями ЦКУ визначено, що у період воєнного стану позичальник звільняється від сплати визначеної ст.625 ЦК України від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасуванню рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2025 року в частині суми заборгованості у вигляді неустойки в іншій частині залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України  судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених  позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
Враховуючи те, що відповідача ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому сплата судового віднесена на рахунок держави. 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд-,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Фабро Євгенія Альбертовича - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2025 року – скасувати, в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості у вигляді неустойки.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення неустойки – залишити без задоволення.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 жовтня 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 грудня 2025 року

Головуючий суддя : _______________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ____________________ О.І. Обідіна ___________________ О.В. Чумак