ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
4 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 202/5645/23
провадження № 51-737км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 
засудженого
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_5               
прокурора                                                   ОСОБА_6 
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 на  вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпра, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (наразі м. Дніпра) від 19 березня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року, ОСОБА_5 було засуджено до  показання у виді позбавлення волі за: ч. 1 ст. 263 КК - на строк 3 роки, ч. 2 ст. 296 КК - на строк 3 роки 2 місяці, ч. 2 ст. 345 КК - на строк 2 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно йому визначено захід примусу у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Вирішено питання щодо речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
За вказаним вироком засуджено також ОСОБА_7 , судові рішення стосовно якого в касаційному порядку не переглядаються.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у  вироку, кримінальних правопорушень проти громадської безпеки, громадського порядку та авторитету органів державної влади. 
Як установив суд, 5 січня 2023 року приблизно о 23:20 біля будинку № 8/2 на  просп. Слобожанському в м. Дніпрі ОСОБА_5 із ОСОБА_7 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, принесеною з собою спеціальною рідиною «Змивка фарби СП-6» облили припарковані автомобілі, унаслідок чого пошкодили лакофарбове покриття на транспортних засобах, спричинивши їхнім власникам матеріальних збитків: ОСОБА_8 у розмірі 12 632 грн, ОСОБА_9 - 8950 грн,  ОСОБА_10 - 26 100 грн, ОСОБА_11 - 11 860 грн. Надалі о 23:30 поблизу будинку № 14 засуджених затримали співробітники ВКП ДРУП ГУНП в  Дніпропетровській області. При цьому ОСОБА_5 , намагаючись утекти, завдав працівникові правоохоронного органу ОСОБА_12 не менше двох ударів кулаком по тулубу та лівому плечу, умисно заподіявши легких тілесних ушкоджень у вигляд синців і саден. 
Крім того, у невстановлені час та місці ОСОБА_5 придбав вибухову речовину та вибуховий пристрій - споряджену корпусом ручну осколкову наступальну гранату РГД-5 з уніфікованим запалом ручних гранат модернізованим типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, які без передбаченого законом дозволу зберігав і носив до моменту вилучення працівниками поліції під час обшуку 6 січня 2023 року о 3:31-4:23 на АДРЕСА_3. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У подібних за змістом касаційних скаргах засуджений ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів скаржника зводиться до того, що його вини не доведено; докази обвинувачення недопустимі, оскільки протокол огляду ділянки місцевості від 6 січня 2023 року складено без додержання приписів статей 100, 104, 106 КПК, а висновки експертів № СЕ-19/104-23/8458-ФХД, СЕ-19/104-23/2457-Д, СЕ-19/104-23/4347-Д, за якими встановлено вміст пляшки, виявлено та ідентифіковано відбитки пальців, є похідними від цього протоколу. На думку ОСОБА_5 , його показання про неправомірне застосування правоохоронцями фізичної сили й підкидання гранати, які підтвердив ОСОБА_7 , суд необґрунтовано відхилив, не зваживши також на показання свідка ОСОБА_13 , котрий зазначав, що не бачив супротиву поліцейським. Крім того, автор скарги не погоджується з викладеними у вироку показаннями потерпілого та свідків, наполягає на тому, що під час судового розгляду були порушені передбачені статтями 8, 9 КПК загальні засади та вимоги ст. 94 цього Кодексу. Як уважає скаржник, апеляційне провадження суд теж здійснив без додержання процесуальних норм, адже залишив поза увагою допущені порушення закону, не усунув їх, не дав відповідей на всі доводи сторони захисту й постановив ухвалу, яка не відповідає ст. 370 КПК. Разом із цим ОСОБА_5 посилається на те, що всупереч статтям 65, 66 КК суди попередніх інстанцій не врахували всіх пом`якшуючих покарання обставин, до яких належать незадовільний стан його здоров`я, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та хворих батьків-пенсіонерів, позиція потерпілих, котрі не наполягали на ізоляції засудженого від суспільства. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не  надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджений підтримав подані скарги, прокурор заперечила обґрунтованість вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК Суд переглядає судові рішення в межах касаційної скарги й не уповноважений досліджувати докази, перевіряти фактичні обставини кримінального провадження, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Ревізуючи правильність застосування норм права, колегія суддів виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.
У поданих скаргах засуджений, серед іншого, заперечує висновки судів щодо фактичних обставин кримінального провадження. Однак перевірка цього не належить до повноважень Суду згідно зі ст. 433 вказаного Кодексу.
Аргументи скаржника про незаконність оспорюваних судових рішень не можна визнати прийнятними.
Як убачається з матеріалів справи, обвинувальний вирок є обґрунтованим, його ухвалено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, що за ст. 91 КПК належать до  предмета доказування, котрі підтверджено фактичними даними, дослідженими та перевіреними у змагальній процедурі під час судового розгляду, оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, висновку про вчинення засудженим хуліганства, насильства щодо працівника правоохоронного органу та незаконного поводження з вибуховими речовинами місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні як обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_13 ; даних, зафіксованих у протоколах: оглядів від 6 та 9 січня 2023 року, обшуку від 6  січня 2023 року, а також отриманих за результатами проведених експертиз, зокрема вибухово-технічної від 6 січня 2023 року № СЕ-19/104-23/750-ВТХ, матеріалів, речовин та виробів від 16 березня 2023 року № СЕ-19-23/8458-ФХД, медичних від 6 січня 2023 року № 69е та від 31 січня 2023 року № 277е, трасологічної від 6 лютого 2023 року № СЕ-19/104-23/4347-Д, зміст яких відображено у вироку.
Разом із тимсуд з`ясував позицію ОСОБА_5 котрий не визнав своєї провини, твердив, що правоохоронці помилилися при визначенні осіб, які вчинили хуліганство, неправомірно його затримали із застосуванням насильства й  підкинули в сумку гранату. Водночас засуджений не заперечував того, що  увечері 5 січня 2023 року він із ОСОБА_7 були біля будинку № АДРЕСА_3, їх затримали поліцейські через підозру в  хуліганстві, а також не ставив під сумнів факти: виявлення пошкоджень транспортних засобів, проведення обшуку й вилучення гранати із запалом. 
Здійснюючи провадження, суд ретельно перевірив висунуту ОСОБА_5 на  свій захист версію про непричетність до злочинів, яку переконливо спростував у вироку. 
Відкидаючи наведені твердження ОСОБА_5 про невинуватість, додержавши положення статей 84-86, 94 КПК, місцевий суд урахував сукупність зібраних у справі фактичних даних у логічному взаємозв`язку.
Так, суд слушно взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які 5 січня 2023 року патрулювали місцевість. За  матеріалами справи, указані поліцейські підтвердили суду, що вони переслідували засуджених після пошкодження останніми автомобілів; у ході затримання ОСОБА_5 намагався втекти й у відповідь на взяття його за  руку ОСОБА_12 наніс потерпілому кілька ударів по руці та грудях. 
Слід зазначити, що встановлений за результатами експертних досліджень характер, локалізація та механізм утворення виявлених у потерпілого легких тілесних ушкоджень узгоджується з даними, отриманими в ході слідчих експериментів із ОСОБА_12 та свідком ОСОБА_14 , а термін заподіяння ушкоджень збігається з часом подій. Разом із цим, на скляній пляшці з етикеткою «Змивка фарби СП-6», вилученій поблизу пошкоджених автомобілів поруч ізбудинком АДРЕСА_2 , виявлено відбитки пальців рук засудженого ОСОБА_7 , який увечері 5 січня 2023 року був разом із ОСОБА_5 , згідно з їхніми показаннями. Крім того, поняті - свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 теж підтвердили суду факт вилучення у  ОСОБА_5 при його особистому обшуку гранати із запалом. Упродовж розгляду справи не було здобуто жодних об`єктивних відомостей, які би вказували на підкидання вибухового предмета поліціантами.
Щодо посилань скаржника на показання свідка ОСОБА_13 , то такі не можна вважати достатніми для висновку про непричетність засудженого до інкримінованих йому діянь. За свідченнями ОСОБА_13 , особи, котрі здійснювали затримання, повідомляли про свій статус працівників поліції; він не  бачив опору їм, натомість чув звуки ударів. Тому суб`єктивне враження свідка про нібито напад на ОСОБА_5 і суперечливі судження щодо обставин затримання суд правильно оцінив критично. 
Не залишилися поза увагою і доводи ОСОБА_5 про зловживання з боку правоохоронців та їх неправомірні дії. Упродовж судового розгляду було з`ясовано, що кримінальне провадження, розпочате за заявами ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62023170030000323 за ознаками ч. 2 ст. 365 КК, постановою слідчого Державного бюро розслідувань від 8 листопада 2023 року закрито у зв`язку з  відсутністю в діянні працівників поліції складу злочину. Аргументів про неефективність проведеної перевірки в поданій касаційній скарзі не міститься. Даних про те, що вказане процесуальне рішення нечинне теж немає. 
Міркування сторони захисту про недопустимість протоколу огляду ділянки місцевості від 6 січня 2023 року є неспроможними. За матеріалами справи, при оформленні згаданого документа істотних порушень вимог статей 100, 104, 106 допущено не було. Навпаки, як обґрунтовано констатував суд першої інстанції, протокол підписано всіма учасниками процесуальної дії, вилучені сліди папілярних ліній пальців рук, пляшка були поміщені до опечатаного спеціального пакету, а  відображені в протоколі відомості підтвердили допитані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 . Натомість окремі недоліки (незначні розбіжності щодо часу дії), а також недостатня деталізація способу вилучення речей та всіх їх характеристик, меж ділянки, відстані між транспортними засобами, неінформативність фототаблиці не зумовлюють визнання доказу недопустимим у розумінні ст. 87 КПК. Звідси - немає підстав уважати неправомірним використання експертних висновків щодо речових доказів. 
Таким чином, зібрані докази без сумніву доводять винуватість засудженого ОСОБА_5 , а його протилежні твердження не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
За встановлених фактичних обставин справи діяння ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК. 
Призначаючи засудженому покарання, суд керуючись статями 50, 65 вказаного Кодексу врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та відсутність обставин, які згідно зі статтями 66, 67 КК пом`якшують й  обтяжують захід примусу. При цьому суд зважив на обсяг і суспільну небезпечність діянь, їх наслідки, на спосіб життя засудженого, котрий раніше не  судимий, на спеціальних обліках не перебуває, офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зав`язків, не виявив каяття й не піддав осуду свою протиправну поведінку. З огляду на все це, дотримуючись принципу індивідуалізації, до ОСОБА_5 було застосовано захід примусу в  мінімальних межах санкції найбільш суворого закону України про кримінальну відповідальність, за яким у числі інших, його було засуджено, а за сукупністю злочинів - найбільш сприятливий спосіб, передбачений ч. 1 ст. 70 КК.
Отже, міркування автора касаційних скарг про суворість покарання є  непереконливими, йдуть у розріз зі ст. 65, ч. 2 ст. ст. 66 КК, положення якої не  вимагають обов`язкового віднесення до пом`якшуючих обставин стану здоров`я, наявність неповнолітньої дитини та батьків-пенсіонерів. До того ж здатність їх утримання засудженим є сумнівною, адже документальних даних про його працевлаштування й джерело доходів у справі немає. 
У контексті викладеного підстав уважати застосоване до ОСОБА_5 передбачене законом обмеження прав і свобод явно несправедливим через суворість не вбачається.
Усупереч позиції скаржника, вирок відповідає статтям 370, 374 КПК, його ухвалено з додержання загальних засад кримінального провадження. 
Крім того, питання про недоведеність вини ОСОБА_5 , штучне створення доказів обвинувачення й несправедливість покарання були предметом ревізії в  апеляційному порядку. Переглянувши вирок у змагальній процедурі з  додержанням правил статей 404, 405 КПК, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив усі доводи захисника ОСОБА_21 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 , дав на них вичерпні відповіді і з посиланням на конкретні докази вмотивовано визнав подану скаргу необґрунтованою. 
Постановлена ухвала узгоджується з приписами ст. 419 вказаного Кодексу. 
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі, під час касаційного розгляду не  встановлено.
Тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024  року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                        ОСОБА_3