ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 645/1075/22
провадження № 51-498км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                           ОСОБА_1 
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 
прокурора                                             ОСОБА_5 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 15 і ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
За вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року, залишеним без змін 20 листопада 2024 року Харківським апеляційним судом, ОСОБА_6 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 4 ст. 185 КК - на строк 5 років; ч. 3 ст. 15 і ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу - на строк 4 роки 10 місяців; ч. 1 ст. 263 КК - на строк 3 роки, згідно з ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 вказаного Кодексу звільнено від відбування заходу примусу з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення, речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні в умовах воєнного стану за викладених у вироку обставин крадіжки, повторно незакінченого замаху на крадіжку, поєднаних із проникненням у житло та інше приміщення, а також у носінні, придбанні, зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу. 
Як установив суд, 26 червня 2022 року, близько 01:00 ОСОБА_6 , віджавши викруткою вікно, проник у будинок АДРЕСА_2 , звідки викрав майно ОСОБА_7 на загальну суму 31 681,86 грн.
Також 22 серпня 2022 року близько 01:30 засуджений проник до господарського приміщення цього ж домогосподарства, звідки намагався викрасти належне вказаному потерпілому майно (дві автомобільні шини) на загальну суму 3 525,24 грн. Однак через затримання працівниками поліції не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.  
Крім того, у серпні 2022 року в смт Кулиничі в м. Харкові ОСОБА_6 придбав ручну осколкову гранату Ф-1, яку приніс до місця свого проживання (АДРЕСА_1), і зберігав там до її виявлення та вилучення 22 серпня 2022 року працівниками поліції.
Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за  правилами ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що в цій справі статті 69, 75 КК було застосовано неправильно, а обраний захід примусу є невиправдано м`яким. На думку скаржника, апеляційний суд не зважив на зазначене, недодержання приписів статей 50, 65 вказаного Кодексу, не усунув допущених порушень і постановив ухвалу, зміст якої не відповідає ст. 419 КПК. Як уважає прокурор, під час здійснення апеляційного провадження суд залишив поза увагою тяжкість учинених ОСОБА_6 в особливий період злочинів, обсяг суспільно небезпечних дій та особу винуватця, котрий вже притягався до кримінальної відповідальності, перебуває на спеціальному обліку і раніше відбував покарання у виді позбавлення волі. Автор скарги також акцентує на тому, що завдані потерпілому збитки компенсовані завдяки затриманню правоохоронцями крадія на місці події злочину. Крім того, сторона обвинувачення зауважує, що, при обранні засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та вирішенні питання про звільнення від його відбування, суд урахував ті самі пом`якшуючі обставини. Окреслене, на думку прокурора, доводить неправильне застосування норм матеріального права та явну несправедливість призначеного покарання. 
Учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не  надходило. Для ОСОБА_6 розміщено оголошення на  офіційному вебсайті судової влади.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор підтримав заявлені касаційні вимоги про скасування ухвали суду апеляційної інстанції і  призначення нового розгляду в цьому суді на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє оспорювані рішення в межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації діянь за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 15 і ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК у поданій скарзі не заперечується. Тому в цій частині судове рішення не ревізується. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та  індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу підлягають урахуванню обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією закону, може мати місце лише за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині свого рішення зазначити, які саме обставини кримінального провадження або дані про особу винуватця він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення заходу примусу.
У розумінні ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого та досягнення мети заходу примусу є можливим без відбування засудженим покарання.
За положеннями ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі належить зазначити мотиви й підстави, через які подану скаргу визнано необґрунтованою.
Переглядаючи вирок стосовно ОСОБА_6 , апеляційний суд не додержав окреслених законодавчих приписів. 
Як убачається з матеріалів справи, не погодившись із призначеним засудженому покаранням та способом його відбування, прокурор подав апеляційну скаргу. У ній сторона обвинувачення, наводячи конкретні доводи, просила скасувати оспорюване рішення у відповідній частині й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 більш суворий, у межах санкцій інкримінованих статей КК захід примусу, який належить відбувати реально. 
За наслідками апеляційного розгляду суд визнав скаргу прокурора необґрунтованою і залишив без задоволення. Відхиляючи аргументи скаржника, у своїй ухвалі послався на думку потерпілого, доповідь органу пробації, а також на те, що ОСОБА_6 працює вантажником, має незадовільний стан здоров`я (позитивний тест на гепатит), лікується в наркологічному диспансері, не вживає наркотичних засобів й алкогольних напоїв, проживає разом із матір`ю-пенсіонеркою, співмешканкою та її неповнолітніми дітьми, не порушує громадського порядку, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, і відніс останні дві обставини до пом`якшуючих покарання. З огляду на все це апеляційний суд виснував, що призначене із застосуванням статей 69, 75 КК покарання є достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. 
Однак, перелічивши вказані обставини згаданий суд не конкретизував, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 15 і ч. 4 ст. 185 КК, що є обов`язковою умовою для застосування ст. 69 КК. Також залишилося поза увагою вчинення ОСОБА_6 замаху на крадіжку й знову проникнення ним до приміщення через нетривалий період після протиправного заволодіння майном потерпілого, факт припинення злочинної діяльності правоохоронцями, котрі викрили крадія й виявили незаконне поводження з боєприпасами під час проведення процесуальної дії за місцем проживання засудженого. Між тим такі обставини ставлять під сумнів сприяння ОСОБА_6 розкриттю злочинів. Звідси, і необґрунтованість висновків суду щодо наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання. 
Крім того, згідно з представленими в справі даними про особу ОСОБА_6 , він не вперше постає перед судом кримінальної юрисдикції; попри те, що раніше умовно-достроково звільнявся, надалі до нього двічі застосовувалася ст. 75 КК, відповідних висновків не зробив, навпаки, знову порушив закон, учинивши декілька тяжких злочинів.
Наведене теж не отримало належної оцінки суду.
Отже, вагомі обставини, котрі в юридичному аспекті впливають на вибір обмеження прав і свобод винного, не було враховано.
Посилання в ухвалі на стан здоров`я засудженого є непереконливим, адже питання про звільнення особи від покарання за хворобою може бути вирішенов  порядку виконання вироку за правилами п. 6 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК.
Той факт, що ОСОБА_6 проживає разом із матір`ю, співмешканкою та її неповнолітніми дітьми, не позначається на ступені тяжкості діяння і в розумінні положень статей 69, 75 КК не є обставиною, яка зумовлює їх застосування. 
Щодо досудової доповіді та думки потерпілого, то вони не є вирішальними, оскільки, призначаючи покарання, суд реалізує свої дискреційні повноваження відповідно до норм права.
Таким чином, викладених в апеляційній скарзі доводів прокурора не було спростовано, висновок апеляційного суду про додержання статей 50, 65 КК та правильне застосування статей 69, 75 цього Кодексу - необґрунтований, а постановлена ухвала не відповідає ст. 419 КПК, про що слушно йдеться в касаційній скарзі прокурора.
Тому оспорюване рішення підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Отже, касаційну скаргу слід задовольнити.
Під час нового апеляційного розгляду суду необхідно врахувати зазначене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи в апеляційній скарзі сторони обвинувачення і за наслідками ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК. При цьому слід мати на увазі, що за тих самих обставин кримінального провадження та даних про особу засудженого, застосування статей 69, 75 КК є неправильним, а захід примусу - м`яким.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                           ОСОБА_8                                      ОСОБА_3