ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 січня 2026 року
м. Київ

справа № 362/7144/24
провадження № 61-12959 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - cлужба у справах дітей та сім`ї Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду 
від 01 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Болотова Є. В., 
Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа - cлужба у справах дітей та сім`ї Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області (далі - cлужба у справах дітей та сім`ї), в якому просила суд:
- позбавити  ОСОБА_2  батьківських прав відносно малолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 , з 2 000,00 грн 
на 5 000,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму 
для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позову зазначено, що між нею та ОСОБА_2 у грудні 
2013 року був зареєстрований шлюб, в якому у них народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2017 року у справі 
№ 362/4594/17 шлюб між ними розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 
на її користь аліменти на утримання дитини у сумі 2 000,00 грн щомісячно.
Розмір аліментів - 2 000,00 грн, стягнутий вищевказаним судовим рішенням, 
є низьким для утримання дитини, а тому його слід збільшити до 5 000,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вона самостійно забезпечує дитину всім необхідним. 
Проте, грошових коштів, які вона отримує від зайняття підприємницькою діяльністю, не вистачає для належного утримання дочки. Вона знаходиться 
у скрутному матеріальному становищі й змушена отримувати фінансову підтримку від своїх батьків.
Вказувала, що ОСОБА_2 , тобто батько дитини, не цікавиться дитиною, 
не спілкується з нею з 2017 року, не приймає участі в її утриманні та вихованні. Дочка проживає разом із нею, тобто матір`ю, вона займається доглядом 
та вихованням дитини. Вона самостійно вирішує питання щодо виховання 
та навчання дитини без участі та підтримки ОСОБА_2 , який своїх батьківських обов`язків не виконує. 
Дочка не знає  ОСОБА_2 , як батька, це для неї незнайома людина, оскільки він останній раз бачив дитину у 2017 році, коли їй було два роки. Батько 
не цікавиться станом здоров`я дитини, її навчанням, не турбується про фізичний 
та духовний розвиток дитини, не надає достатньої матеріальної допомоги 
на її утримання.

Вищезазначене, на думку позивача, свідчить про наявність правових підстав 
для позбавлення  ОСОБА_2  батьківських прав.
З урахуванням наведеного,  ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 
2025 року у складі судді Марчука О. Л. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_2 , батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Змінено розмір аліментів, стягнутих за рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх дитини - ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2 000,00 грн на 4 500,00 грн щомісячно, але не менше 
50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати 
у сумі 7 211,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 211,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем докази підтверджують факт свідомого, систематичного ухилення відповідача 
від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дочки, 
що є підставою для позбавлення його батьківських прав.
Суд наголосив на низьких моральних якостях відповідача, який не проживає разом із дочкою. Бажання останнього бачитися з дитиною та брати участь в її вихованні суд уважав неправдивими. При цьому відповідач уклав новий шлюб, виховує 
у ньому двох малолітніх дітей, а тому, на думку суду першої інстанції, йому комфортно у новій сім`ї, доля дочки від першого шлюбу йому байдужа.
При цьому районний суд заслухав думку дитини, якій на момент розгляду справи 
в суді першої інстанції було 9 років, яка повідомила обставини свого проживання 
з матір`ю та новим батьком - ОСОБА_4 , якого вона знає з 5 років, 
а ОСОБА_2 вона не бачила. Дитячий психолог повідомила суд про те, 
що дитина не знає свого біологічного батька.
Висновком служби у справах дітей та сім`ї, затвердженим рішенням виконавчого комітету Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 21 лютого 2025 року № 29/5 (далі - висновок служби у справах дітей та сім`ї 
від 21 лютого 2025 року № 29/5), вказано про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дочки.
Вирішуючи питання про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, районний суд застосував відповідні норми СК України та Закону України 
«Про охорону дитинства».
Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, районний суд зазначив про те, 
що сума аліментів у розмірі 2 000,00 грн, які стягуються з відповідача на користь позивача на підставі відповідного рішення суду, є низькою та недостатньою 
для утримання дитини відповідного віку. Тому суд збільшив суму аліментів 
з 2 000,00 грн до 4 500,00 грн щомісячно.
Розподіл судових витрат (судовий збір та правнича допомога) здійснено судом першої інстанції з урахуванням статей 133, 141 ЦПК України та на підставі оцінки доказів, поданих на підтвердження відповідних витрат.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бігун В. П., задоволено частково.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 
2025 року у частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано.
Ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив правильні висновки про збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на підставі рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2017 року, так як із часу ухвалення вказаного рішення пройшло майже 7 років, сума аліментів у розмірі 2 000,00 грн є низькою 
та недостатньою для належного утримання дитини.
Статус безробітного та відсутність офіційної роботи у відповідача не скасовує обов`язку утримувати свою дитину. На вказане не впливає наявність нової сім`ї 
та нових дітей на утриманні відповідача.
Апеляційний суд зазначив, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо відповідача як позбавлення його батьківських прав. 
Надані позивачем докази не свідчить про те, що відповідач остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків із виховання дочки. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки не відповідатиме інтересам дитини, оскільки судом не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому відповідач бажає брати участь у вихованні дочки, спілкуватися з нею, він сплачує аліменти 
на її утримання.
Апеляційний суд застосував відповідні норми національного та міжнародного законодавства, правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у побідних справах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У жовтні 2025 ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати у частині відмови у задоволенні 
її позову, а рішення суду першої інстанції у цій частині залишити в силі.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; судом належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Судові рішення у частині вирішення позовної вимоги про зміну розміру аліментів 
в касаційному порядку не оскаржуються, а тому у відповідній частині 
не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження 
у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки щодо відсутності правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, не забезпечив захист інтересів дитини. Наявні у матеріалах справи докази вказують на те, що ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дочки, 
він не цікавиться розвитком дитини. З 2017 року відповідач не бере участі 
у вихованні дочки, не спілкується з нею, хоча позивач не створювала йому перешкод у спілкуванні з дитиною, намагалася вплинути на відповідача з метою налагодження відносин з дочкою. Він почав проявляти інтерес до дитини лише після пред`явлення позову про його позбавлення батьківських прав.
Дочка не впізнає свого біологічного батька, зв`язок між ними остаточно втрачено, 
а тому відповідача слід позбавити батьківських прав. На вказаному наголошено 
в окремій думці судді Київського апеляційного суду Сушко Л. П.
Апеляційний суд не надав належну правову оцінку поданим позивачем доказам, 
не врахував думку дитини та дитячого психолога.
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, яку, на думку заявника касаційної скарги, 
не враховано апеляційним судом,.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від представника ОСОБА_2 - адвоката Бігун В. П., в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості касаційної скарги. 
Вказується, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині 
є законною та обґрунтованою. Судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, надано вірну правову оцінку поданим сторонами доказам, враховано релевантну судову практику Верховного Суду, забезпечено захист якнайкращих інтересів дитини.
ОСОБА_1 з 2017 року по 2024 рік не вчиняла дій, спрямованих 
на підтримання контакту між батьком і дитиною, не ініціювала зустрічі, 
не повідомляла батька про потреби дитини. Тобто відсутність спілкування 
між батьком і дитиною є результатом дій матері.
ОСОБА_2 сплачує аліменти, надсилає дочці подарунки, спілкується з нею за допомогою месенджера «Viber». У вересні 2025 року він приїжджав на особисту зустріч із дитиною, проте остання відмовилася бачитися з ним. Однак, ОСОБА_2 готовий вчиняти дії для відновлення контакту з дитиною. 
Він ініціював зустріч з ОСОБА_1 для обговорення етапів налагодження його спілкування з дочкою, проте ОСОБА_1 відмовилася.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 05 грудня 2013 року (а. с. 13, т. 1), від якого у них народилася дочка -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14, т. 1).
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 
2017 року у справі № 362/4594/17 шлюб, зареєстрований 05 грудня 2013 року 
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,  розірвано, стягнуто 
з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання 
їх дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
у сумі 2 000,00 грн щомісячно, починаючи з 06 вересня 2017 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 15-17, т. 1).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом 
із матір`ю - ОСОБА_1 . Вказана обставина визнається учасники справи.
Згідно з довідкою закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дзвіночок» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області 
від 25 липня 2024 року № 101 за час відвідування ОСОБА_3 указаного закладу у період часу з вересня 2018 року по серпень 2022 року батько дитини - ОСОБА_2 , не підтримував контакт із дошкільним закладом, не цікавився віковими досягненнями дитини, не спілкувався з вихователем та не відвідував батьківські збори (а. с. 37, т. 1).
Відповідно до характеристики виконуючої обов`язки директора опорного закладу освіти «Гребінківський ліцей» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області ОСОБА_2 не проживає разом із сім`єю, не підтримує контакт зі школою, не цікавиться успішністю дитини, не спілкується із вчителями 
та не відвідує батьківські збори (а. с. 38, т. 1).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції суд заслухав думку дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка повідомила, 
що вона проживає разом із матір`ю і татом ОСОБА_4 , з яким вона познайомилася, 
коли їй було 5 років, вона знайома з ним із того часу, коли вона відвідувала дитячий садок, він звертається до неї: «доця», а вона до нього - «тато». 
ОСОБА_2 - це її батько, про якого їй розповіла матір, остання показувала його фотографії, вона ніколи в житті наживо не бачила ОСОБА_2 .  ОСОБА_2 телефонує їй та спілкується по телефону, але вона не бажає бачитися із ним і спілкуватися по телефону, оскільки вона не знайома із ним.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомила про те, що вона: «любить свою матір, оскільки вона її виховує та просто так»; « ОСОБА_4 любить просто так»; «не знає, чи любить вона ОСОБА_5 ».
Дитячий психолог ОСОБА_6 повідомила в суді першої інстанції про те,
що дитина не знає свого біологічного батька, ніколи його не бачила і спілкувалася із ним лише по телефону. Про матір та ОСОБА_4 дитина говорила з теплом
(а. с. 187-189, т. 1).
ОСОБА_2 має нову дружину та двох малолітніх дітей, які перебувають 
на його утриманні.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає часткову задоволенню. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не відповідає в повній мірі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд 
при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, 
та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, 
що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними 
чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права 
й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням 
та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно 
до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. 
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право 
і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний 
і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку 
її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя 
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні 
і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування 
не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину 
з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування 
та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою 
для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; 
не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі 
№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати 
як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням 
її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) 
і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» 
від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини 
(параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів 
та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. 
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, 
що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року 
у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті 
їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін 
проти росії», заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини 
на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: 
від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), 
від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), 
від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), 
та багатьох інших.
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише 
від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він 
є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста 
статті 19 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення 
для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, 
крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, 
та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша 
статті 76 ЦПК України). 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми 
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність 
або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування 
(частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, 
так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судом апеляційної інстанції надано правову оцінку поданим сторонами доказам і встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо 
ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав відносно дочки.
Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивачем відповідних доказів суду не надано, а відповідач наголошує на своєму бажанні налагодити контакт із дитиною. 
Верховний Суд ураховує, що ОСОБА_1 не довела факт остаточного 
й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.
При цьому позивачем не заперечується, що відповідач сплачує аліменти 
на утримання дитини, а також телефонує дитині, що може свідчити про його бажання спілкуватися з дочкою та налагодити їхні відносини. Вказані обставини підтвердила й дитина, думку якої було заслухано судом першої інстанції 
у присутності дитячого психолога.
Проживання дитини на час розгляду справи разом із матір`ю та її новим чоловіком, які займаються вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що біологічний батько не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо 
й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
З урахуванням усіх обставин справи та на підставі оцінки доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України), апеляційним судом зроблено обґрунтовані висновки 
про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу 
й відсутня необхідність у його застосуванні.
При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дочки.
Отже, у даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно дочки 
не відповідає її якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька 
від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, 
що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Верховний Суд уважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з біологічним батьком.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. 
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 
2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вірно скасував рішення районного суду 
і відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24 (провадження № 61-5926св25), від 23 липня 
2025 року у справі № 638/3925/24 (провадження № 61-5125св25), від 30 липня 
2025 року у справі № 279/1536/24 (провадження № 61-8256св25), від 23 вересня 2025 року у справі № 536/1302/24 (провадження № 61-9329св25).
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Колегія суддів не вбачає неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, так і порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Зроблені судом апеляційної інстанції висновки узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судового рішення законодавством, 
що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилання на окрему думку 
судді Київського апеляційного суду Сушко Л. П. є безпідставними.
Судом апеляційної інстанції було враховано норми міжнародного та національного законодавства, а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей. 
Апеляційним судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування 
чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.
Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони 
не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Колегія суддів погоджується, що наразі позбавлення відповідача батьківських прав не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
Разом із цим, установлені судами обставини вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення 
до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки -  ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Верховний Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду 
про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків 
у подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду: від 23 жовтня 2024 року у справі 
№ 464/2040/23, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22, від 09 червня 
2023 року у справі № 591/6037/21, від 10 грудня 2025 року у справі № 179/1100/24).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції 
за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду змінити шляхом доповнення її резолютивної частини попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання дочки, а в іншій частині - залишити без змін.

Щодо судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки зміна судового рішення не призвела до збільшення або зменшення обсягу вирішення позовних вимог, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року в оскаржуваній частині змінити шляхом доповнення її резолютивної частини абзацом такого змісту:
«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на службу 
у справах дітей та сім`ї Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дитини».
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року 
в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк