Дата документу 10.12.2025 Справа № 331/1803/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/1803/23 Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.О.
Провадження № 22-ц/807/1526/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року у справі за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії щодо звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Запорізька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії щодо звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна.
В обґрунтування позову представник позивача зазначав, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 01.08.2018 року по цивільній справі № 331/543/17 задоволено позов керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Запорізької міської ради. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Запорізького міськрайонного управління юстиції Нікітенко Л.О. № 28257919, яке прийнято 16.02.2016 року, про проведення державної реєстрації права власності за громадянкою ОСОБА_1 на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу 6/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, укладений 22.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк ІО.А. за № 2679. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 19/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, укладений 11.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за № 2478. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 13.06.2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 01.08.2018 року було змінено в частині розподілу судових витрат. 
Постановою Верховного Суду України від 28.09.2021 року рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13.06.2018 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 13.06.2019 року залишені без змін.
12.07.2019 року рішенням державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Нікітенко Л.O. за № 47749414 рішення суду по справі № 331/543/17 фактично виконано. Скасовано рішення № 28257919 державного реєстратора Запорізького міськрайонного управління юстиції Нікітенко Л.О. від 16.02.2016 про проведення державної реєстрації права власності за громадянкою ОСОБА_1 на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано речове право громадянки ОСОБА_2 , що було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу 6/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, укладеного 22.08.2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за № 2679. Скасовано речове право громадянки ОСОБА_2 , що було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу 19/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, укладеного 11.08.2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А. за № 2478.
Таким чином, на даний час є дійсною реєстрація права власності громадянки ОСОБА_1 на об`єкт нежитлової нерухомості магазин літ. А-1 загальною площею 74,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя № 2-1570 за 2006 рік. 
ОСОБА_3 фактично було здійснено нове самочинне будівництво, адже площа раніше зареєстрованого об`єкта нерухомого майна безпідставно збільшилась з 74,5 кв.м. на 235 кв.м, та почала складати 309 кв.м., що за будь-яких обставин не можна віднести до змін технічних характеристик споруди
Крім того, за інформацією Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради від 08.03.2023 № 360/02-03, Запорізькою міською радою не приймалось рішення про надання у користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , договори оренди за вказаною адресою не значаться. 
Запорізька міська рада не надавала згоди на будівництво частини магазину ОСОБА_1 на земельній ділянці, що належить до комунальної власності м. Запоріжжя та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У спірних правовідносинах має місце той вид самочинного будівництва, для якого ЦК України не встановлює правила, що знесенню передує рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Тобто, ч. 7 ст. 376 ЦК України спірні правовідносини не регулює.
11.11.2024 року до суду першої інстанції від представника Запорізької міської ради надійшла заява від 06.11.2024 року, в якій зазначено, що при підрахунку площі об`єкта, яка є самовільно збудованою частиною об`єкта та підлягає звільненню, сталася технічна помилка, ця частина становить не 235 кв.м, а 234,5 кв.м.
Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням вищевказаної заяви від 06.11.2024 року, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно побудованої частини будівлі площею 234,5 кв.м., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року позов Запорізької міської ради задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно побудованої частини будівлі площею 234,5 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає, що обґрунтовуючи можливість знесення частини будівлі, суд неправильно застосував положення ст. 376 ЦК України. Позивачем не доведено, що порушення прав Запорізької міської ради настільки істотні, що не можуть бути усунуті інакше ніж шляхом знесення діючого об`єкту, наприклад, шляхом перебудови або надання вже забудованої ділянки за відповідну компенсацію. 
В матеріалах справи не має жодного доказу того, що встановлене порушення можна усунути лише шляхом знесення будівлі. Будь-яких вимог щодо перебудови магазину відповідач від Запорізької міської ради не отримувала.
Зауважує, що Запорізька міська рада вимагає знести не весь магазин, а лише 234,5 кв.м. Проте, суд не встановив: чи технічно можливо відокремити незаконно збудовану частину; чи це не призведе до руйнування всієї споруди або не створить небезпеки.
У справі також не має жодного експертного висновку про можливість часткового знесення будівлі, з тим, щоб «законна» частина не була зруйнована.
Вважає, що позиція Запорізької міської ради у цій справі суперечить власним діям і рішенням. Так, відповідач неодноразово зверталася до Запорізької міської ради, починаючи з 2006 року, і отримала попередні дозволи на розміщення об`єкту. Керуючись погодженнями структур, підконтрольних позивачу, власник здійснив добудову приміщення, у нього існували правомірні очікування, що відведення ділянки буде погоджено.
Звернення щодо оформлення договору оренди подавалися відповідачем у 2017, у 2018 роках, проте Запорізька міська рада так і не пояснила, чому рішення про передання ділянки в оренду досі не прийнято.
Скаржник посилається на висновки, викладені у постанові КЦС ВП від 18.06.2024 у справі № 204/8412/23, за якими суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. 
Зазначає про висновки ЄСПЛ у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії», відповідно до яких знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Вказує на висновки ЄСПЛ у справі «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України» (Рішення від 12.12.2024р.), у якій ЄСПЛ зважив на тривале невжиття міською радою заходів щодо звільнення незаконно зайнятої ділянки і встановив порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Також ОСОБА_1 зазначає, що уточнення позовних вимог 11.11.2024 після закриття підготовчого провадження згідно з ч. 3 ст. 49 ЦПК України є недопустимим, на що суд уваги не звернув. Зміна позовних вимог відбулась також 18.01.2024, представником позивача було подано заяву, якою фактично редагувалися позовні вимоги.
Від представника Запорізької міської ради Доніної Н.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Так, враховуючи, що ОСОБА_1 було здійснено будівництво без направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без належно затвердженого проекту на будівництво, з використанням земельної ділянки, що не була відведена, відповідачем не було виконано вимоги припису 2016 року, а відтак, є підстави для знесення самовільно побудованого нерухомого майна та повернення земельної ділянки власнику.
Щодо знесення 234,5 кв.м., то шляхом співставлення даних старого та нового технічних паспортів на об`єкт нерухомості встановлюється частина, яка підлягає знесенню.
При цьому відповідачу відомо, що йому на праві власності належить лише об`єкт нежитлової нерухомості магазин літ. А-1 загальною площею 74,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Інша частина об`єкта нерухомості – самовільно добудована, тож все, що добудовано та є відмінним від первісного об`єкту – підлягає знесенню.
Земельна ділянка відповідачу в оренду не передавалась, будівництво здійснено всупереч законодавчо встановленого порядку.
ОСОБА_1 зверталась до міської ради з заявою про передачу земельної ділянки в оренду лише формально, без долучення необхідних документів, фактично не підтверджуючи свій намір на отримання землі у користування. Зазначене підтверджується копіями листів Управління з питань земельних відносин міської ради, долучених до позовної заяви.
Що стосується «уточнення» позовних вимог, вказує, що це була виправлена технічна помилка на 0,5 кв.м., допущена при подачі позовної заяви, що при ухваленні рішення суд, у будь-якому випадку, перевірив би вірність зазначених у позовній заяві площ.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог Запорізької міської ради.
Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.
Як вбачаєтьсяз матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 квітня 2006 року в справі № 2-1570/2006 за ОСОБА_1 визнано право власності на магазин літ. А-1 площею 74,5 кв. м, літню площадку № 1, паркан № 2, що розташовані по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного судового рішення 05 червня 2006 року Запорізьким міжміським БТІ за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначений магазин площею 74,5 кв.м (реєстраційний номер майна 14983365), про що внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно.
22 жовтня 2013 року за заявою ОСОБА_1 державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції Кохановською О.І. відомості про реєстрацію права власності на магазин літ. А-1 площею 74,5 кв.м по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 07 листопада 2013 року та відкрито реєстраційну справу за № 205088623101.
16 лютого 2016 року державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції Нікітенко Л.О. прийнято рішення № 28257919 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2 загальною площею 309 кв.м по АДРЕСА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 13269845 та відкрито реєстраційну справу номер 3849738223101.
Підставою виникнення у ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно зазначено рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 квітня 2006 року в справі № 2-1570/2006.
На підставі договорів купівлі-продажу 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 відчужено 6/25 та 11 серпня 2016 року відчужено 19/25 частини магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .
Договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 01 серпня 2018 року по цивільній справі № 331/543/17 позов керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах Запорізької міської ради задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано рішення № 28257919 державного реєстратора Запорізького міськрайонного управління юстиції Нікітенко Людмили Олександрівни, прийняте 16.02.2016 про проведення державної реєстрації права власності на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 . 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу 6/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлією Арсенівною за № 2679. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу 19/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлією Арсенівною за № 2478. 
Стягнуто солідарно з Департамента реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь прокуратури Запорізької області в особі Запорізької місцевої прокуратури № 1 кошти, витрачені на сплату судового збору при здійсненні інтересів держави, у розмірі 6 400,00 грн. (т. 1, а.с. 12-16).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 01 серпня 2018 року змінено в частині розподілу судових витрат. 
Визначено, що судовий збір в сумі 6 400,00 грн. стягується на користь прокуратури Запорізької області з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в дольовому порядку, тобто по 2 133,33 грн. з кожного. 
В іншій частині рішення залишено без змін (т. 1, а.с. 17-20).
Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 червня 2018 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2019 року залишено без змін (т. 1, а.с. 21- 28).
При розгляді вищевказаної цивільної справи № 331/543/17 встановлено, що відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на магазин літ. А-1 площею 74,5 кв.м по АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 квітня 2006 року були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в жовтні 2013 року.
Підставою для проведення за ОСОБА_1 державної реєстрації права власності на магазин-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, по АДРЕСА_1 зазначено вищевказане рішення суду, яким за нею було визнано право власності на магазин літ. А-1 площею 74,5 кв.м по АДРЕСА_1 .
Жодних правовстановлюючих документів на об`єкт площею 309 кв.м ОСОБА_1 державному реєстратору не надавала. Дозвільних документів на його будівництво не отримувала, в експлуатацію самовільно збудований об`єкт не вводився.
Державний реєстратор Запорізького міського нотаріального округу Нікітенко Л.О. не перевірила чи відповідають подані ОСОБА_1 документи вимогам законодавства та чи відсутні суперечності між заявленими нею у 2016 році та вже раніше зареєстрованими правами на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 , внаслідок чого безпідставно провела державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2 загальною площею 309 кв.м за вказаною адресою, яка фактично є самочинним будівництвом.
Далі, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 324179484 від 27.02.2023 року, 12.07.2019 року рішенням державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Нікітенко Людмили Олександрівни за № 47749414 рішення суду по справі № 331/543/17 фактично виконано, а саме: скасовано рішення № 28257919 державного реєстратора Запорізького міськрайонного управління юстиції Нікітенко Л.О. від 16.02.2016 про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; скасовано речове право ОСОБА_2 , що було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу 6/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, укладеного 22.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за № 2679; скасовано речове право ОСОБА_2 , що було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу 19/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв.м, укладеного 11.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за № 2478 (т. 1, а.с. 29-33).
Також з матеріалів справи вбачається, що Жовтнева районна адміністрація Запорізької міської ради не заперечувала проти проведення реконструкції кафе за умови виконання проекту реконструкції та узгодження його з усіма відповідними службами міста, що підтверджується листом заступника голови районної адміністрації від 13.09.2002 на ім`я ПП ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 213). 
Запорізьке міське управління земельних ресурсів, розглянувши звернення ПП ОСОБА_1 з приводу переоформлення та передачі в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 , для розташування кафе (на підставі договору купівлі-продажу будівлі) повідомило, що для подальшого розгляду питання необхідно подати до управління позитивний висновок головного управління архітектури та містобудування Запорізької міської ради з цього приводу, що вбачається з відповіді на звернення начальника управління від 28.02.2003 (т. 1, а.с. 214). 
Згідно витягу з протоколу засідання містобудівної Ради при головному управлінні архітектури та містобудування м. Запоріжжя № 269 від 18.03.2003, було вирішено узгодити передпроектні проробки реконструкції існуючого кафе з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , для підготовки проекту рішення міськвиконкому на реконструкцію (т. 1, а.с. 215). 
Головним управлінням архітектури та містобудування Запорізької міської ради 17.10.2003 було надано ПП ОСОБА_1 висновок про попереднє погодження місця розташування по АДРЕСА_1 , кафе з літнім майданчиком з реконструкцією існуючого на ділянці бару та продовження терміну користування земельною ділянкою для його функціонування до початку будівництва (т. 1, а.с. 216). 
Запорізькою обласною інспекцією по охороні пам`яток історії та культури було надано висновок про попереднє погодження та продовження терміну користування до початку будівництва земельної ділянки ПП ОСОБА_1 від 19.03.2004 року (т. 1, а.с. 217).
Головний державний санітарний лікар міста Запоріжжя не заперечував проти резервування земельної ділянки площею 0,1065 га для розміщення кафе з літнім майданчиком з реконструкцією існуючого на ділянці бару, для подальшого проектування та продовження строку користування земельною ділянкою для функціонування діючого бару з літнім майданчиком – до початку будівництва по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 218).
Державне управління екології та природних ресурсів в Запорізькій області надало ПП ОСОБА_1 висновок про попереднє погодження місця розташування об`єкту (кафе з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 ) від 29.03.2004 (т. 1, а.с. 219). 
23.04.2004 року Запорізьким міським управлінням земельних ресурсів було надано висновок про погодження ПП ОСОБА_1 місця розташування кафе з літнім майданчиком та передачу в оренду земельної ділянки (орієнтовна площа 0,1065 га) для розташування бару з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 220). 
Запорізьке міське управління земельних ресурсів повідомило за місцем вимоги листом від 22.08.2005 року, що ПП ОСОБА_1 займається збором документів, необхідних для оформлення в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 , для розташування бару та погодження місця розташування кафе з літнім майданчиком, які будуть розглянуті в установленому порядку (т. 1, а.с. 222). 
Запорізьке міське управління земельних ресурсів повідомило листом від 03.03.2006 року щодо питання погодження ПП ОСОБА_1 місця розташування кафе з літнім майданчиком та передачу в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що необхідні матеріали з вище згаданого питання будуть повторно подані для розгляду на найближче засідання міськвиконкому, яке відбудеться в березні місяці 20006 року (т. 1, а.с. 223).
З відповіді Головного управлінням архітектури та містобудування про реконструкцію існуючого магазину з резервуванням земельної ділянки від 28.02.2007 вбачається, що управління вважає можливим подальше функціонування існуючої на ділянці одноповерхової будівлі в статусі продовольчого магазину, як складової частини тимчасового торгівельного ряду з торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1 , до складу якого в свій час було включено і вказаний об`єкт, але під час комплексного будівництва ряду було проігноровано вимоги міської ради по здійсненню цих робіт. Остаточно дане питання повинно бути вирішено на засіданні постійної депутатської комісії (т. 1, а.с. 224).
02.04.2007 року ПП ОСОБА_1 зверталась з заявою до Запорізького міського голови з питання продовження договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , для розташування бару з літнім майданчиком, а також надання договору оренди землі (т. 1, а.с. 225). 
Листом Запорізького міського управління земельних ресурсів від 17.07.2007 року було надано відповідь щодо звернення ПП ОСОБА_1 , що для вирішення питання відведення земельної ділянки у порядку, визначеному чинним законодавством, необхідний дозвіл міської ради (т. 1, а.с. 226). 
Листом Головного управлінням архітектури та містобудування від 03.10.2007 року ОСОБА_1 було надано роз`яснення про оформлення права на користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 227). 
Листом Головного управлінням архітектури та містобудування від 04.11.2009 року щодо користувача ПП ОСОБА_1 надано роз`яснення про підготовку висновку по матеріалам відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , функціональне використання – магазин з літнім майданчиком (т. 1, а.с. 228).
Листом департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 11.10.2011 року ПП ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , для розташування магазину з літнім майданчиком повідомлене, що функціональне призначення даної земельної ділянки не відповідає діючий планувальній документації – Генеральному плану міста, згідно якого зазначена територія визначена як територія зелених насаджень загального призначення (т. 1, а.с. 229). 
12.10.2011 року ПП ОСОБА_1 зверталася до Головного архітектора м. Запоріжжя з заявою щодо внесення до Генерального плану міста об`єкту нерухомості: магазину з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 230). 
У відповідь на вищевказану заяву Департаментом архітектури та містобудування Запорізької міської ради ПП ОСОБА_1 була надана відповідь від 11.11.2011 року стосовно внесення змін до генерального плану, а саме, що її пропозиції передані розробнику внесення змін до генерального плану м. Запоріжжя для відповідної роботи (т. 1, а.с. 231). 
Листом Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради від 08.12.2015 року ФОП ОСОБА_1 надано роз`яснення щодо поновлення договору оренди землі по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 232). 
Приписом № 2 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 12.01.2016 року Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, що виданий ОСОБА_1 , за результатами позапланової перевірки встановлено: на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 . Авангардна виконуються будівельні роботи з будівництва споруди з металевого каркасу та заповнення зовнішніх стін стіновими панелями типу «Сендвіч». Зазначені будівельні роботи на вказаному об`єкті виконуються без отримання права на їх виконання, що є порушенням п. 2 ч. 1 ст. 34, п. 8 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». З метою усунення виявлених порушень головний інспектор вимагав: «усунути виявлені порушення у відповідність до норм чинного законодавства в строк до 12 лютого 2016р.» (т. 2, а.с. 53-54).
12.01.2016 року головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області Балабановим Р.В. в ході проведення позапланової перевірки об`єктів «Будівлі каркасного типу торгівельного призначення на земельній ділянці АДРЕСА_2 » було складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 8 ст. 96 КУпАП. Так, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 виконувалися будівельні роботи на об`єкті без отримання права на їх виконання (т. 1, а.с. 97).
Постановою Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 22.01.2016 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 96 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (т. 1, а.с. 96). 
В матеріалах справи міститься акт ПП ОСОБА_4 здачі-приймання проектно-технічної документації до договору № 09 від квітня 2016 року щодо забезпечення виконання геодезичних робіт ПП ОСОБА_1 (магазин по АДРЕСА_1 ) (т. 1, а.с. 233-234).
З листа Головного управління ДФС у Запорізькій області від 25.08.2016 ФОП ОСОБА_1 надано інформацію про сплату орендної плати за 2013, 2014, 2015, 2016 роки, зазначено, що нараховані суми земельного податку за 2013, 2014, 2015 роки та у 2016 році за січень-липень сплачені у повному обсязі. Заборгованість відсутня (т. 1, а.с. 235).
Також відповідачем надано проект рішення Запорізької міської ради четвертого скликання про погодження приватному підприємцю ОСОБА_1 місця розташування кафе з літнім майданчиком та передачу в оренду земельної ділянки для розташування бару з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 236). 
Крім іншого, судом встановлено, що 10.01.2017 року ОСОБА_2 зверталась із заявою до міського голови з питання оформлення договору на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 34).
Листом Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради № К-0021 від 18.01.2017 року було надано роз`яснення на звернення ОСОБА_2 від 13.01.2017 року з питання оформлення земельної ділянки в натурі (т. 1, а.с. 35).
28.07.2017 року ОСОБА_2 зверталась до Виконавчого комітету Запорізької міської ради з питання відведення земельної ділянки, в якому зазначала, що вона є власником будівлі магазину-кафе за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що згідно з висновком Запорізького міського управління земельних ресурсів від 23.04.2004 р. попередньому власникові було встановлено і затверджено зовнішні межі земельної ділянки площею 0,03 га, а також дозволено спроектувати кафе на земельній ділянці орієнтовною загальною площею 0,1065 га. 
Таке проектування розпочалося, обговорювалося і затверджувалося на засіданні містобудівної ради, неодноразово погоджувалося з відповідними службами міста.
Розміщення кафе також було погоджено і схвалено постійною комісією ЗМР по комунальній власності, ресурсам, приватизації і земельним відносинам (протокол №141 від 06.07.2005р.).
Попередньому власникові – ФОП ОСОБА_1 – було неодноразово обіцяно укласти договір оренди, але ця обіцянка і досі не виконана (т. 1, а.с. 38). 
Листом управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради № К-0635 від 14.08.2017 року ОСОБА_2 повідомлено, що зазначена земельна ділянка відповідно до діючого Генплану м. Запоріжжя, затвердженого рішенням міської ради від 15.09.2004 №4, відноситься до території зелених насаджень загального призначення. Вид використання не відповідає чинній містобудівній документації.
Відповідно до проекту внесення змін до генерального плану міста Запоріжжя зазначена ділянка відноситься до території громадської забудови. Тому питання можливості оформлення земельної ділянки для розташування магазину-кафе з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , можливо розглянути після затвердження проекту внесення змін до генплану міста (т. 1, а.с. 39). 
19.02.2018 року ОСОБА_1 зверталась з заявою до Запорізького міського голови з питання укладання договору користування земельною ділянкою під магазином по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 36). 
Листом Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради № П-0224 від 06.03.2018 року ОСОБА_1 було надано відповідь щодо порядку розгляду питання з приводу оформлення договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , для розташування магазину (т. 1, а.с. 40). 
Отже, земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 , знаходиться у адміністративному підпорядкуванні Запорізької міської ради, рішення про передачу у власність або надання відповідачу вказаної земельної ділянки у користування не приймалось.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачем у цій справі факту здійснення відповідачем самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , після набуття права власності на об`єкт нежитлової нерухомості магазин літ. А-1 загальною площею 74,5 кв.м., розташований за вказаною адресою.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Конституція України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності (стаття 143).
Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт б частини першої статті 80 ЗК України).
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини перша, друга статті 83 ЗК України).
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Можливі способи захисту прав особи – власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Таким чином, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
При цьому, за змістом частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
І лише у випадку, якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18), а також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21).
Водночас необхідно враховувати, що знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 822/2149/18, від 08.12.2021 у справі № 520/3777/18.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови (постанова Верховного Суду від 18 червня 2024 рокуу справі №  204/8412/23).
Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.
Отже, позивач зобов`язаний довести факт самочинності будівництва, порушення його прав, та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заявляє вимог про перебудову чи приведення спірних правовідносин у правове поле іншим чином, крім знесення нерухомого майна - частини будівлі площею 234,5 кв.м. за вищевказаною адресою; клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи під час розгляду цієї справи позивач не заявляв і доказів того, що відповідач відмовляється провести перебудову об`єкта самочинного будівництва (частини будівлі) суду не надав. 
Також апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до міської ради з заявою про передачу земельної ділянки в оренду.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно побудованої частини будівлі площею 234,5 кв.м. (з 309 кв.м), оскільки відповідачу на праві власності належить лише об`єкт нежитлової нерухомості магазин літ. А-1 загальною площею 74,5 кв.м., розташований за вказаною адресою. При цьому, посилається на те, що частина, яка підлягає знесенню встановлюється шляхом співставлення даних старого та нового технічних паспортів на об`єкт нерухомості. 
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на даний час нежитлова нерухомість (магазин) за адресою: АДРЕСА_1 , становить собою єдиний об`єкт. Як пояснила представник позивача в суді апеляційної інстанції, клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції для з`ясування питання щодо можливості знесення частини будівлі площею 234,5 кв.м. без пошкодження іншої частини, яка належить відповідачу на праві власності, не заявлялось, оскільки така експертиза є дорогою, наміру заявляти таку експертизу в суді апеляційної інстанції позивач не має з тих же причин. Як зазначалося вище, на даний час нежитлова нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 , становить собою єдиний об`єкт, тому резолютивна частина оскаржуваного рішення фактично не може бути виконана. Посилання представника позивача на те, що частина, яка підлягає знесенню, встановлюється шляхом співставлення даних старого та нового технічних паспортів на об`єкт нерухомості, не доводить можливості знесення частини будівлі без пошкодження іншої частини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.
Приписи законодавства для ефективності їхнього застосування слід тлумачити з урахуванням вимоги розумності (розсудливості) (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, провадження № 14-75цс22). Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, провадження № 14-97цс22).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23.01.2014).
Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011, "Кривенький проти України" від 16.02.2017).
Позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. "Справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (рішення у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004).
Наслідки виправлення "помилки", не повинні непропорційно порушувати нове право, яке було набуте особою, яка сумлінно покликалася на законність дій державного органу (рішення ЄСПЛ від 24.10.2024 "Дроздик та Мікула проти України" та від 12.12.2024 "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України").
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У справі "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України", яка розглядалася ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ від 12.12.2024) йшлося про визнання недійсним права власності ТОВ "Одеська бутербродна компанія" на кафе, яке було збудоване без належних дозвільних документів. Підприємство-заявник скаржилося за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, що позбавлення майна, якого воно зазнало, було незаконним і непропорційним. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, серед іншого, що кафе тричі змінювало власників, але жодного разу органи державної влади під час реєстрації права власності не виявили жодних порушень щодо статусу майна чи не запобігли вчиненню правочинів щодо нього, хоча їм мало бути відомо, що це майно було самочинною забудовою (див. рішення ЄСПЛ у справі "Зела проти Албанії" (Zela v. Albania), пункт 92). ЄСПЛ вказав, що таке є ознакою тривалого терпимого ставлення органів державної влади до існуючої ситуації або щонайменше небажання остаточно розв`язати її. За наслідками розгляду справи ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (захист власності).
З огляду на викладене, враховуючи, що не з`ясовувалось питання можливості проведення перебудови об`єкта та питання чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від проведення перебудови, не з`ясовувалась можливість знесення частини будівлі без пошкодження іншої її частини, що належить ОСОБА_1 на праві власності, враховуючи, що відповідач неодноразово зверталась до міської ради з заявою про передачу земельної ділянки в оренду, колегія суддів дійшла висновку, що задоволення позову у цій справі (без з`ясування вищенаведених питань) призведе до порушення європейських стандартів "правомірності втручання у право власності", що є недопустимим.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 684,00 грн. (т. 1, а.с. 9).
При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 1 816,80 грн. (т. 2, а.с. 7).
За вказаних обставин, з огляду на положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню в рахунок відшкодування судового збору за поданні апеляційної скарги 1 816,80 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.
У задоволенні позову Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії щодо звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна відмовити.
Стягнути з Запорізької міської ради (ЄДРПОУ 04053915) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова 

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко