Унікальний номер справи 756/8135/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/15183/2025
Головуючий у суді першої інстанції А. В. Шевчук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

 
Постанова
   Іменем      України
22 жовтня 2025 року                                                                                                         місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.
 
секретар судового засідання Комар Л. А.
 
сторони
 
позивач                         ОСОБА_1 
відповідач                     ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2025 року, постановлену у складі судді Шевчука А. В., в примішенні Оболонського районного суду міста Києва,
 
у с т а н о в и в :
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь частину його доходів як фізичної особи-підприємця за період з 01.12.2023 по 05.03.2024, та частину грошових коштів, які знаходяться на його рахунках у банківських установах за період 01.12.2023 до 05.03.2024.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.07.2024 відкрито провадження у справі.
08 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Слєпуха О. С. подала до суду заяву про забезпечення доказів, у якій, вказуючи на труднощі в отриманні відомостей, просила суд витребувати у АТ «Універсал Банк» інформації про перелік відкритих на ім`я ОСОБА_2 банківських рахунків із зазначенням залишку грошових коштів на них станом на 05.03.2024 , а також надати виписки по відкритим і закритим банківським рахункам із зазначенням інформації про рух коштів на них за період з 01.12.2023 по 05.03.2024, мотивовану тим, що представник позивача зверталася до АТ «Універсал Банк» із запитом про надання вказаної інформації, однак отримала відмову.
Заявник вказала, що відомості про перелік відкритих на ОСОБА_2 банківських рахунків із зазначенням залишку грошових коштів на них станом на час розірвання шлюбу, а також відомостей по відкритим і закритим банківським рахункам із зазначенням інформації про рух коштів на них за період з 01.12.2023 по 05.03.2024, є необхідними, оскільки стосуються предмету доказування в даній справі.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Слєпухи О. С. про забезпечення доказів у справі задоволено.
Зобов`язано АТ «Універсал Банк» за наявності, надати суду інформацію про відкриті на ім`я ОСОБА_2 банківські рахунки (в тому числі по поточним, розрахунковим, картковим, кредитним, депозитним, тощо) із зазначенням залишку грошових коштів станом на 05.03.2024, а також банківські рахунки (в тому числі по поточним, розрахунковим, картковим, кредитним, депозитним, тощо) із зазначенням інформації про рух коштів на них за період з 01.12.2023 до 05.03.2024.
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 через свого представника  ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, невстановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення доказів.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що 25.03.2025 у судовому засіданні ставилося питання чи вся доказова база була зібрана та чи можливо закрити підготовче засідання та перейти до судового розгляду, про що сторона позивача не заперечувала. Разом з тим, заява про забезпечення доказів була надіслана до суду 08.06.2025, вже після закриття підготовчного засідання та переходу до судового розгляду.
В ухвалі суд не обгрунтував належним чином необхідність забезпечення доказів після встановлених процесуальних строків. Суд повинен був обгрунтвати поважність причин через які забезпечення доказів стало можливим лише після спливу строків, та наявність реальної загрози втрати доказів, якщо їх не забезпечити.
Також вказав, що суд не повідомив сторону відповідача про судове засідання, чим порушив принцип змагальності сторін, рівність усіх учаснків судового процесу, верховенства права.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Слєпуха О. С. заперечила проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх безпідставність та необгрунтованість, посилаючись на викладені у відзиві на апеляційну скаргу обставини. Ухвалу суду просить залишити без змін як закону та обгрунтовану.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило. 
Представник відповідача ОСОБА_3., яка виявила бажання брати участь у розгляді справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, у визначеий судом час на зв`язок не вийшла, про ризики технічної неможливості участі у судовому засіданні у режимі відеоконференії поза межами приміщення суду була повідомлена в ухвалі суду від 07.10.2025.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків.
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про забезпечення доказів.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, вирішуючи питання про забезпечення доказів, враховуючи предмет позовних вимог, оцінивши доводи заявника, суд вважав, що відомості про перелік відкритих на ОСОБА_2 банківських рахунків із зазначенням залишку грошових коштів на них станом на час розірвання шлюбу, а також відомостей по відкритим і закритим банківським рахункам із зазначенням інформації про рух коштів на них за період з 01.12.2023 по 05.03.2024, є необхідними для дослідження і з`ясування в судовому засіданні, оскільки дані докази стосуються предмету спору в даній справі.
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.
Так, статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно дост.4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст.76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Цивільним процесуальним законодавством передбачено механізм витребування доказів як способу забезпечення доказів (ст.116 ЦПК України) та витребування доказів (ст.84 ЦПК України).
Нормою ч.1 ст.84 ЦПК Українивизначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Отже, механізм сприяння сторонам, у яких виникають складнощі в отриманні доказів, і які вони не можуть одержати самостійно, передбачено ст.84 ЦПК України.
Заяву про забезпечення доказів, подану в порядку ст. 116-117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до ст. 84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.
Згідно з ч.ч.1, 2, 3ст.116 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів.У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Відповідно до п.п.4, 5 ч.1ст.117 ЦПК Україниу заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.
Аналізуючи наведені положення ЦПК України, насамперед необхідно зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому.
Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18 та у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/385/19.
Виходячи з історії права, інститут забезпечення доказів передбачає вжиття судом невідкладних заходів фіксації до закріплення у визначеному процесуальним законом порядку фактичних даних, з метою використання їх як доказів при розгляді цивільної справи. 
Підставою таких заходівЦПК Українивизначає неможливість надання такого доказу стороною або вірогідність його втрати.
Аналіз норм права, що регулюють порядок вирішення вказаного питання, дає можливість зробити висновок про те, що задовольняючи заяву про забезпечення доказів, суд має пересвідчитися в тому, що у особи, яка бере участь у справі є складнощі в отриманні документів, тобто об`єктивної неможливості одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто, через обставини, які перешкоджають такому поданню. 
Ці складнощі можуть мати юридичний та фактичний характер. 
Складнощі юридичного характеру полягають в тому, що на заваді одержанню та поданню доказу є норма закону забороняючого характеру, яка обмежує доступ особи до потрібної доказової інформації. 
Фактичні складнощі в одержанні доказів мають місце, коли, незважаючи на вжиті особою заходи, потрібний їй доказ одержати не вдалося.
Отже, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (ст. 84 ЦПК України).
Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, у цій справі предметом позову є поділ спільного майна подружжя.
Відповідно до статей69, 70 СК Українидружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Колегія суддів зазначає, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до ч. 1ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки та Національний банк України зобов`язані забезпечувати збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю.
Згідно з п.2 ч.1ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками за рішенням суду.
Інформація, яку просила витребувати сторона позивача стосовно відомостей про відкриті у банківській установі рахунки відповідача відноситься до банківської таємниці, а тому, відповідно до вимог ст.ст. 61, 62-2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», позивач обмежена у праві самостійно отримати зазначену інформацію.
Представник позивача, подаючи 08.06.2025 заяву про забезпечення доказів, вказувала на те, щонею було подано до АТ «Універсал Банк» адвокатський запит про отримання інформації про перелік відкритих на ім`я ОСОБА_2 банківських рахунків із зазначенням залишку грошових коштів на них станом на 05.03.2024 , а також надати виписки по відкритим і закритим банківським рахункам із зазначенням інформації про рух коштів на них за період з 01.12.2023 по 05.03.2024, у відповідь на який від 31.12.2024 вона отримала відмову Банка, а тому у сторони позивача виникла необхідність звернутися до суду із вказаною заявою про забезпечення доказів.
Зазначене свідчить про те, що запитувала інформація не може бути самостійно отримана адвокатом через відсутність правових підстав для надання запитуваної інформації та/або копій документів за адвокатським запитом, що в свою чергу створює для позивача складнощі, які унеможливлюють отримання письмових доказів з метою доведення обставин, викладених позивачем у позові.
Враховуючи характер позовних вимог, що стосуються поділу коштів як спільного майна подружжя, заява забезпечення доказів шляхом витребування певних відомостей може мати значення для заявника.
Крім того, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.01.2025 зобов`язано Державну податкову службу України за наявності, надати суду інформацію про розмір задекларованого доходу ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.12.2023 по 05.03.2024 та інформацію про перелік відкритих на ім`я ОСОБА_2 банківських рахунків (в тому числі поточних, розрахункових, карткових, кредитних, депозитних, тощо) за період з 01.12.2023 по 05.03.2024.
У відповіді Державної податкової служби Украни надано інформацію щодо задекларованого відповідачем доходу за спірний період, а також перелік рахунків, відкритих в АТ «Універсал Банк».
Отже, стороною позивача було з`ясовано конкретну банківську установу, у якій відкрито рахунки на ім`я відповідача саме з отриманої на виконання ухвали суду від 17.01.2025 про забезпечення доказів, відповіді Державної податкової служби України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення доказів постановлена з порушенням норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.
Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для задоволення заяви про забезпечення доказів, а саме про ії витребування, оскільки позивач не має можливості у наданні тких доказів суду і вона в цьому питанні потребує допомоги суду.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризику втрати доказів або ускладнення їх збирання в майбутньому, у разі невжиття заходів забезпечення доказів із АТ «Універсал Банк», оскільки зазначене не є безумовною підставою для відмови у їх витребовуванні шляхом забезпечення доказів.
Твердження апелянта щодо неповідомлення сторони відповідача про судове засідання 23.07.2025 не може слугувати підствою для скасування ухвали суду, якою вирішення питання щодо забезпечення доказів.
Порядок розгляду заяви про забезпечення доказів, передбачений ст. 118 ЦПК України.
Так, у відповідності до ст. 118 ЦПК України заява про забезпечення доказів розглядається в судовому засіданні в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з особливостями встановленими цією статтею. Заявник та інші особи, які можуть отримати статус учасника справи, повідомляються про дату, час і місце судового засідання, проте їх неявка не перешкоджає розгляду поданої заяви.
Заява розглядається не пізніше п`яти днів з дня її надходження до суду.
Вивчивши та перевіривши матеріали заяви про забезпечення доказів суд вважав за можливе розглянути її за відсутності осіб, що не з`явилися в судове засідання.
У даній справі, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржників іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості ухвали та фактично зводиться до спонукання суду до прийняття іншого судового рішення - на користь апелянта.
Так, проаналізувавши зміст ухвали суду першої інстанції, з точки зору застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено оскаржувану ухвалу відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер при вирішенні питання щодо  витребування доказів у кожній справі окремо.
Відтак доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції про витребування доказів, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що стосуєються вирішення питання про  витребування доказів. Діючим ЦПК України не заборонено вирішення питання про витребування доказів і на стадії судового розгляду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява № 49684/99, § 2)
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення доказів постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу сторони відповідача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
 
Повна постанова складена  25 листопада 2025 року.

Судді

                                                                                                                        Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                                        А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                                        О. І. Шкоріна