ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1648/26 Справа № 179/315/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорна А.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В., 
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач  ОСОБА_2 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Чорна А.О.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У березні 2025року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогами про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та поділ спільного майна подружжя наступним чином: стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості житлового будинку у розмірі 219 656,00грн, припинивши право спільної сумісної власності подружжя. 
Існування таких вимог позивачка обґрунтовувала тим, що 19 травня 2007року сторонами було укладено шлюб, який рішенням суду від 03 квітня 2024року було розірвано. Питання розподілу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не вирішувалося. 
Вказувала, що за час перебування у шлюбі сторони набули у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем.
Зазначала, що оскільки майно набуте подружжям під час шлюбу на підставі договору купівлі – продажу, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вважала за можливе стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за половину будинку у розмірі 219 656,00грн, залишивши його у власності відповідача в цілому. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право на частину у праві спільної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право на частину у праві спільної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що житловий будинок був придбаний під час перебування позивачки та відповідача у шлюбі, та жодна із сторін не заперечує факт належності спірного житлового будинку до спільного майна подружжя.
Визначаючи ідеальні частки подружжя в будинку без його реального поділу (по частки за кожним) і залишаючи житловий будинок у їх спільній частковій власності, суд виходив з того, що сторони не дійшли згоди з приводу визначення ринкової вартості придбаного під час шлюбу житлового будинку і надали різні звіти вартості спірного майна, при цьому кожна сторона наполягала на звіті наданим ним та у судовому засіданні судом було роз`яснено учасникам справи їх право заявити клопотання про призначення судової експертизи вартості спірного майна, утім, таким правом сторони не скористалися.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
22 жовтня 2025року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025року.
В апеляційній скарзі заявниця не погодилась з висновками суду в частині визнання за кожною із сторін права на частку у праві спільної власності на житловий будинок та висловила вимогу про скасування рішення в цій частині та просила задовольнити вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості частки житлового будинку у розмірі 219 656,00грн. 
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає у тому, що суд безпідставно не прийняв до уваги наданий нею звіт про оцінку майна в якості належного та допустимого доказу, незважаючи на відсутність відомостей про огляд будинку експертом. 
Водночас заявниця вважала, що суд помилково не визнав недопустимим доказом наданий відповідачем звіт про оцінку майна, оскільки такий мав численні порушення та поданий суду з порушенням процесуального закону. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат Кобець К.В. заперечив проти апеляційної скарги.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.
04 грудня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 13 січня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
19 травня 2007року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, зареєстрований Олександрівською сільською радою Магдалинівського району Дніпропетровської області, про що складено актовий запис №02 /а.с.10/.
03 квітня 2024року рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області шлюб між сторонами розірвано, дата набрання законної сили 06 травня 2024року.
Згідно договору купівлі – продажу житлового будинку від 25 жовтня 2019року відповідач ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі з позивачкою, придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за 29 046,00грн /а.с.71/.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 /а.с.77/.
Як вбачається зі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 09 березня 2025року, виконаного ТОВ «Профрейтинг», наданого представником позивача, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 439312,00грн /а.с.18- 27/.
Згідно звіту про оцінку майна від 07 травня 2025року, виконаного ПП «Бюро експертної оцінки», наданої представником відповідача, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування земельної ділянки складає 138000,00грн без ПДВ /а.с.162-176/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У даній справі скаржниця в апеляційному порядку заперечила висновки суду в частині визнання за кожною із сторін права на частину у праві спільної власності на житловий будинок та відповідно в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення на її користь компенсації за половину вартості будинку– тож з огляду на те, що не були оскаржені висновки суду щодо решти вимог позову, які задоволені, такі висновки суду не можуть бути предметом перевірки суду в апеляційному порядку. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання майна спільною власністю з визначенням за кожним співвласником права на частку і відмовляючи в задоволенні вимог щодо поділу спільного майна подружжя з виплатою позивачці грошової компенсації за її частку суд керувався тим що сторони не довели обставин щодо вартості майна, відомості про вартість майна в наданих сторонами письмових доказах суттєво різниться, та вирішального значення суд надав тому що сторони не скористалися своїм правом на проведення експертизи для визначення вартості майна, і суд позбавлений можливості самостійно вирішити таке питання. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом /частина третя статті 368 ЦК України/.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя /стаття 60 СК України/.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними /частини перша, друга статті 71 СК України/, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки /частина друга статті 364 ЦК України/.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом /речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України/. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. 
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків, одночасно в конструкції наведених норм передбачено що поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя реалізується через виплату грошової компенсації його частки, при цьому вирішального значення набуває необхідність встановлення вартості такого майна.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а у разі недосягнення згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Отже, рівність часток подружжя під час поділу майна обумовлена обсягом спільного майна та його вартістю.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, спірне майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набуте у шлюбі за спільні кошти подружжя, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності позивачки та відповідача є рівними. 
Водночас вірні висновки суду з приводу того, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного майна, оскільки звіти про оцінку майна - кожен з яких є письмовим доказом, містять відомості про вартість майна яка значно відрізняється, та жодна із сторін, будучи обізнаною із таким правом не заявила клопотання щодо призначення судової експертизи для визначення вартості майна що підлягає поділу.
Суд не може залишити поза увагою той факт, що сторони надали звіти про оцінку майна, які були здійснені без огляду житлового будинку лише на підставі порівняльного підходу, та вартість майна у звітах, наданою кожною із сторін, є суттєво різною.
Тож за недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо вартості спільного майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість поділити таке майно між сторонами, у тому числі з виплатою грошової компенсації його частки. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд помилково не прийняв до уваги наданий нею звіт про оцінку майна в якості належного та допустимого доказу, незважаючи на відсутність відомостей про огляд будинку експертом є безпідставними, оскільки у даній справі питання визначення вартості майна, що підлягає поділу, стало принциповим для сторін, які надали суду різні звіти про його оцінку, що здійснені одним методом, але висновки яких суттєво відрізняються в частині вартості такого майна.
Тож відсутні будь-які підстави для надання судом переваги одному звіту про оцінку вартості майна перед іншим.
Згідно пункту 3 частини першої статті 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, в тому числі клопотання про призначення експертизи.
Заразом, в даній справі, ОСОБА_1 ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції клопотань про проведення судової оціночної експертизи щодо вартості спірного будинку не заявляла.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Тож, позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, не скористався своїм правом на заявлення клопотання про призначення судової оціночної експертизи з метою доведення своїх позовних вимог достатніми та допустимими доказами та уникнення доказування на підставі припущень.
Враховуючи ненадання позивачкою належних доказів, які були би достатніми в підтвердження обставин щодо вартості майна яке підлягало поділу, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, а також ненадання пояснення, чому вона відмовилася від проведення експертизи судом, розглянувши ключові аргументи висунуті позивачкою суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам і доказам наданим сторонами у справі, в тому числі звітам про оцінку майна, та з огляду на їх суперечливість і недотримання вимог закону щодо проведення огляду нерухомого майна виснував про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
За наведених умов, з огляду на предмет та підстави позову у цій справі, в апеляційного суду відсутній обов`язок призначення відповідної експертизи за відсутності клопотання від сторони позивача у справі.
Отже, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та з урахуванням встановлених судом обставин справи, відсутні підстави для задоволення її позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості житлового будинку у розмірі 219 656,00грн.
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення /частина перша, друга статті 77 ЦПК України/. 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування /стаття 78 ЦПК України/. 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.
Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд помилково не визнав наданий відповідачем звіт про оцінку майна недопустимим доказом, оскільки такий мав численні порушення та поданий суду з порушенням процесуального закону, не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки суд першої інстанції відмовляючи частково у задоволенні позову, наданий відповідачем звіт про оцінку майна не враховував, а тому будь-які можливі процесуальні порушення пов`язані з його наданням суду не мають правового значення. 
Тож доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявниці з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу  ОСОБА_1 .
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 січня 2026року.

Судді: