ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 619/2745/21
провадження № 61-2401св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа – приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженняОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на постанову Полтавського апеляційного суду
від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В.,
Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М., про визнання недійсним договору позики.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що з 25 листопада 1995 року до 12 жовтня
2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 26 жовтня 2016 року, без її відома, ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 договір позики на 2 320 000,00 грн. Про наявність зазначеного договору вона дізналася у квітні
2021 року, під час звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Враховуючи що це не є дрібним побутовим правочином, вважала, що при укладенні договору позики була обов`язкова її згода.
Позивачка просила визнати недійсним договір позики від 26 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
11 червня 2021 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 16 березня 2022 року № 10/0/9-22 Котелевському районному суду Полтавської області визначено територіальну підсудність справ Борівського районного суду Харківської області та Дергачівського районного суду Харківської області.
Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 16 лютого
2023 року прийнято до розгляду справу № 619/2745/21.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня
2024 року у складі судді Мальцева С. О. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М., зареєстрований в реєстрі № 2108, недійсним. Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 908,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року
у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21), та дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачкою договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 Сімейного кодексу України, далі – СК України). Оскільки оспорюваний договір, який виходить за межі дрібного побутового, укладений всупереч вимогам закону без згоди жінки, яка
є співвласником цього майна (коштів), то оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 369 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та статті 65 СК України.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2024 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн.
Апеляційний суд виходив із того, що сам факт укладення договору позики одним
з подружжя без згоди іншого не є підставою для визнання такого договору недійсним, а позивачка не надала доказів того, що спірний договір укладався
в інтересах сім`ї, тоді як укладення цього договору у період перебування сторони правочину у зареєстрованому шлюбі не може буде беззаперечним доказом зазначеного.
У свою чергу при з`ясуванні обставин справи встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківського області від 30 серпня 2021 року
у справі № 619/1572/21 позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу – 2 533 160,00 грн, пені – 107 355,62 грн, 3 % річних – 26 696,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року у справі № 619/1572/21 апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Дергачівського районного суду Харківського області від 30 серпня 2021 року залишено без змін.
На момент подачі позову у справі № 619/1572/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вже був розірваний і позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики пред`являлися одноособово ОСОБА_2 .
Із зазначеного, за висновком апеляційного суду, випливає, що у ОСОБА_1 не виникло зобов`язань з повернення коштів за оспорюваним договором позики.
Зі змісту постанови Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, виходить, що при розгляді справи № 619/1572/21 ОСОБА_2 посилався на те, що на час укладення спірного договору позики він з ОСОБА_3 проживав однією сім`єю більше 15 років, вони вели спільне господарство та з 2003 року зареєстровані за однією адресою.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 травня 2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано. Проте в силу норм чинного на той час законодавства, а саме статті 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, шлюб вважався припинений з моменту реєстрації розлучення у відділі реєстрації актів громадського стану, що було здійснено позивачкою тільки
12 жовтня 2019 року.
При посвідченні спірного договору позики від 26 жовтня 2016 року нотаріусу було зазначено, що ОСОБА_2 у шлюбі не перебуває.
У свою чергу при розгляді цієї справи ОСОБА_2 зазначає, що до 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, визнає її позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 , проте при оцінці цих обставин апеляційний суд послався на принцип добросовісності.
ОСОБА_1 не надала жодних доказів, що ОСОБА_2 укладав договір позики в інтересах сім`ї, а також, що внаслідок укладення цього договору порушено її права, в тому числі, що у неї наявні зобов`язання з повернення отриманих її колишнім чоловіком коштів.
Аналізуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що отримані відповідачем ОСОБА_2 кошти за договором позики є його особистою власністю та саме він одноособово несе відповідальність за невиконання умов оскаржуваного договору позики.
Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що у жовтні 2023 року, тобто на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції, ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, справа № 619/5250/23. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сам факт ненадання позивачкою письмової згоди на укладення договору позики, враховуючи, що оскаржуваний правочин був вчинений не в інтересах сім`ї та не породжує зобов`язань у ОСОБА_1 внаслідок його невиконання, не є підставою для визнання договору недійсним.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 листопада 
2018 року у справі № 372/504/17, від 28 листопад 2024 року у справі № 127/3013/23, від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, 28 червня
2023 року у справі № 712/13196/21 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі – ЦПК України).

Крім того, посилається на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладеного у постановах: від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 22 листопада 2023 року
у справі № 643/352/20, від 20 вересня 2024 року у справі № 201/6451/21 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), щодо застосування положення статті 65 СК України, що стосується отримання письмової згоди другого з подружжя у разі укладення між сторонами договору позики грошових коштів, який підлягає нотаріальному посвідченню.

У касаційній скарзі заявниця також посилається на те, що отримання згоди дружини ОСОБА_2 на укладення нотаріально посвідченого договору позики було обов`язковим, зважаючи на норму статті 65 СК України. Обидва учасника правочину знали про те, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_1 . Застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду не є подібними. На даний час арештовано спільне майно подружжя Потоцьких – садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , частка у якому належить позивачці, оскільки майно набуто у шлюбі. Цим були порушені права позивачки і це стало підставою для звернення до суду, оскільки існує об`єктивна загроза звернення стягнення на частку у майні, що належить позивачці, при тому, що до неї позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення коштів не пред`являлось, грошові кошти не були стягнуті з позивачки, проте вона стала невільним учасником цих відносин через накладення приватним виконавцем арешту на спільне майно, що призвело до неможливості виділення його в натурі. Тобто за боргами відповідача ОСОБА_1 вживаються заходи щодо звернення стягнення на спільне майно без визначення частки ОСОБА_1 , вона ж фактично відповідає солідарно із ОСОБА_2 за його особистими зобов`язаннями перед ОСОБА_3 .

Також заявниця вказує, що грошові кошти, що були предметом договору позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М., були отримані ще до укладення та нотаріального посвідчення договору, що вказує на те, що
у момент укладення та нотаріального посвідчення договору позики відповідач ОСОБА_2 діяв в інтересах обох членів подружжя, оскільки брав на себе зобов`язання погасити кошти, які згідно з умовами договору позики були ним вже отримані, тож діяв в інтересах сім`ї, а тому згода дружини відповідача мала би бути отримана, оскільки відповідає ОСОБА_2 за вказаним договором, в тому числі, і спільним майном, – садовим будинком у смт Мала Данилівка, хоча частка
у ньому належить позивачці, так як набута у шлюбі. Це у свою чергу надає право позивачці звертатися із позовом про визнання такого договору недійсним.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу
Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
У визначений в ухвалі строк заявниця усунула недоліки касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 619/2745/21 із Котелевського районного суду Полтавської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 619/2745/21.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду – без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М. за реєстровим № 2108 посвідчений договір позики грошових коштів між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що ОСОБА_3 передала грошові кошти ОСОБА_2 у сумі 2 320 000,00 грн, із зобов`язанням їх повернення до 24 жовтня 2020 року. У разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 80 000,00 (вісімдесят тисяч) євро на момент її фактичного повернення у гривнях відповідно до комерційного курсу, встановленого на день повернення.

При посвідченні спірного договору позики від 26 жовтня 2016 року було зазначено, що ОСОБА_2 у шлюбі не перебуває.

Після отримання позики від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 червня 2018 року набув
у приватну власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: смт Козин Обухівського району Київської області. Ціна договору 1 703 931,00 грн.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 з 25 листопада 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 12 жовтня 2019 року, про що видане свідоцтво Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 12 жовтня 2019 року.

При з`ясуванні обставин справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківського області від 30 серпня
2021 року у справі № 619/1572/21 позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу – 2 533 160 грн, пені – 107 355,62 грн, 3 % річних – 26 696,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року у справі № 619/1572/21 апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Дергачівського районного суду Харківського області від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

На момент подачі позову у справі № 619/1572/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вже був розірваний і позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики пред`являлися одноособово ОСОБА_2 .

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що у ОСОБА_1 не виникло зобов`язань з повернення коштів за оспорюваним договором позики.

Зі змісту постанови Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року випливає, що при розгляді справи № 619/1572/21 ОСОБА_2 посилався на те, що на час укладення спірного договору позики він з ОСОБА_3 проживав однією сім`єю більше 15 років, вони вели спільне господарство та з 2003 року зареєстровані за однією адресою.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 травня 2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано. Реєстрація розлучення
у відділі реєстрації актів громадського стану здійснена позивачкою тільки
12 жовтня 2019 року.

При посвідченні спірного договору позики від 26 жовтня 2016 року нотаріусу було зазначено, що ОСОБА_2 у шлюбі не перебуває. У свою чергу при розгляді цієї справи ОСОБА_2 зазначає, що до 2019 року перебував
у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, визнає її позовні вимоги та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів, що ОСОБА_2 укладав договір позики в інтересах сім`ї, що внаслідок укладення цього договору порушено її права, в тому числі, що у неї наявні зобов`язання з повернення отриманих її колишнім чоловіком коштів. Отримані відповідачем ОСОБА_2 кошти за договором позики є його особистою власність та саме він одноособово несе відповідальність за невиконання умов оскаржуваного договору позики.

Окрім цього, у жовтні 2023 року, тобто на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції, ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа № 619/5250/23). Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду зазначеним вимогам відповідає з огляду на таке.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями статті 1047 ЦК України договір позики укладається
у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 викладено висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

В пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року
у справі № 125/2157/19 містяться висновки про те, що вимоги особи, яка
в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (схожий за змістом висновок викладено в пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору позики, ОСОБА_1 посилалася на його укладення з порушенням
статті 65 СК України.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України).

Разом з тим договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям
у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.

Частинами першою–другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 як позичальник та ОСОБА_7 як позикодавець 26 жовтня 2016 року уклали нотаріально посвідчений договір позики на суму 2 320 000,00 грн, із зобов`язанням їх повернення  ОСОБА_2 до 24 жовтня 2020 року (а у разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 80 000,00 євро на момент її фактичного повернення у гривнях відповідно до комерційного курсу, встановленого на день повернення). 

У пункті 12 зазначеного договору позики та в окремій заяві приватному нотаріусу ОСОБА_2 підтвердив, що на момент підписання договору позики грошових коштів в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю.

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_8 перебували
у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 1995 року, а рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 травня 2002 року шлюб між ними розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу від органу державної реєстрації актів цивільного стану датоване 12 жовтня 2019 року.

При розгляді цієї справи відповідач ОСОБА_2 зазначав, що до 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою та визнає її позовні вимоги.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківського області від 30 серпня
2021 року у справі № 619/1572/21, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, в іншій частині позову відмовлено.

Отже, спір між сторонами договору позики вирішений судом у справі № 619/1572/21.

У наведеній справі № 619/1572/21 про стягнення заборгованості ОСОБА_2 посилався на те, що на час укладення спірного договору позики він із
ОСОБА_3 проживав однією сім`єю більше 15 років, вони вели спільне господарство та з 2003 року зареєстровані за однією адресою.

Також рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2024 року у справі № 619/5250/23, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Верховний Суд уже зауважував, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї;
2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника) (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2025 року у справі № 520/7884/19).

Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого
з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї (схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15,
від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року
у справі № 643/352/20).

Крім того, Верховний Суд послідовно зазначав, що стаття 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого
з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один
з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанови Верховного Суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц
від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 26 вересня 2024 року
у справі № 703/141/23, від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21).

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела наявності передбачених законом підстав для визнання договору позики недійсним.
Доводи касаційної скарги обґрунтованих висновків апеляційного суду не спростовують.

Аргументи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норми статті 65 СК України відхиляються, оскільки позивачка не підтвердила належними та допустимими доказами, що оскаржуваний правочин був вчинений в інтересах сім`ї, і вона несе відповідальність внаслідок його неналежного виконання. Обов`язок повернення коштів за договором позики покладено судовим рішенням на ОСОБА_2 , яке набрало законної сили та підлягає виконанню. Отримані відповідачем ОСОБА_2 кошти за договором позики є його особистою власність та саме він одноособово несе відповідальність за невиконання умов оскаржуваного договору позики.

Посилання заявниці на арешт нерухомого майна зазначеного не спростовує та не є предметом цього спору. 

В оцінці доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 мала давати згоду на укладення нотаріально посвідченого договору позики, оскільки перебувала
з позичальником в зареєстрованому шлюбі, колегія суддів ураховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Добросовісність – це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання – надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня
2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.

Суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на необхідність застосування принципу добросовісності при оцінці обставин перебування сторін
у зареєстрованому шлюбі до 2019 року.

Ураховуючи встановлений судами у справі факт укладення ОСОБА_2 договору позики, отримання ним коштів для особистих потреб, порушення зобов`язань за договором позики, апеляційний суд дійшов цілком об`єктивного висновку щодо відмови у задоволенні вимог позивачки, які фактично спрямовані на ухилення від виконання боржником боргових зобов`язань за оспорюваним договором позики і виконання рішення суду про стягнення коштів.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Незгода заявниці із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду
від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду
від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 28 листопад 2024 року
у справі № 127/3013/23, від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21 та інших не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими
(пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року
у справі № 233/2021/19).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі від 03 квітня 2008 року «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Оскаржена постанова по суті вирішення спору є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Отже, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судом апеляційної інстанції обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суд ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду – без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на постанови Верховного Суду
від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20, від 20 вересня 2024 року у справі № 201/6451/21, вказує, що існують підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступлення від викладених у них правових висновків, оскільки ними не врегульовано питання необхідності отримання згоди дружини (чоловіка) на укладення договору позики грошових коштів, який підлягає нотаріальному посвідченню, та не визначені правові наслідки недотримання вимог закону при укладенні такого договору без згоди чоловіка (дружини).

Колегія суддів Верховного Суду не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої, п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16 зазначила, що виключна правова проблема має оцінюватися
з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивачки про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки зі змісту заявлених позовних вимог, встановлених у цій справі обставин та досліджених доказів, випливає, що апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин норми права, наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики,
а підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права
у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	   	
	Р. А. Лідовець	
	   	
	Д. Д. Луспеник