ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 295/13825/17
провадження № 51 - 6178 км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                              ОСОБА_6 , 
його захисника                                          адвоката ОСОБА_7 
в режимі відеоконференції, 
                                    
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017060020001116 від 04 березня 2017 року, щодо
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кашперівка, Баранівського району, Житомирської області, громадянина України, проживаючого за адресою:                          АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за ст. 286 ч. 1 КК України, 
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , його представника - адвоката ОСОБА_9 , на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2025 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2023 року          ОСОБА_6 засуджено за ст. 286 ч. 1 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить                         3 400 грн, без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
На підставі ст. 49, ст. 74 ч. 5, ст. 80 КК України ОСОБА_6 звільнено від покарання та його відбування у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнуто з ПАТ Страхова компанія «Уніка», із врахуванням ухвал про виправлення описок: на користь ОСОБА_8   9 108 грн 11 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 36 750 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_10                              55 976 грн на відшкодування матеріальної шкоди, сплати судового збору та правової допомоги. 
Стягнуто із ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_8 96 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 36 750 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_10 6 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та                       12 500 грн відшкодування витрат на правову допомогу.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і долі речових доказів. 
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин. 
03 березня 2017 року о 16 годині 30 хвилин ОСОБА_6 , керуючи технічно-справним автомобілем Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у місті Житомирі в крайній лівій смузі руху проїзної частини проспекту Миру в напрямку від вул. Миру до вул. Героїв Базару, здійснював проїзд регульованого перехрестя вулиць проспекту Миру та вул. Героїв Десантників. У порушення вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) ОСОБА_6 здійснював рух у населеному пункті зі швидкістю понад 60 км/год. та, порушуючи вимоги п.п. 8.7.3 (ґ), 8.10 вказаних правил, здійснив в`їзд на регульоване перехрестя вулиць проспекту Миру та Героїв Десантників на забороняючий жовтий сигнал світлофору, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 210430, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який рухався у попутному напрямку та мав виконати маневр лівого повороту на вул. Героїв Десантників. У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 210430 ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої  тяжкості. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2025 року залишено без задоволення апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та частково задоволено апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 . 
Змінено вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільних позовів та процесуальних витрат.
Стягнуто з ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_10 37 500 грн відшкодування витрат на правову допомогу надану адвокатом ОСОБА_9 ; на користь ОСОБА_8                       5 050 грн відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста ОСОБА_11 . 
Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у м. Житомирі Житомирської області повернути ОСОБА_8 як помилково сплачений судовий збір у розмірі 3 826 гривень 53 копійки, згідно квитанцій про сплату № 74885 від 24.01.2018 року та № 17222 від 21.11.2019 року.
В решті вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали   
У касаційній скарзі засуджений та захисник просять на підставі ст. 438 ч. 1 КПК України скасувати вирок і ухвалу та виправдати ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 1 КК України. Не погоджуються з висновками судів попередніх інстанцій про те, що дії ОСОБА_6 призвели до настання ДТП та, надаючи власну оцінку фактичним обставинам події, вважають, що причиною ДТП стали дії іншого водія - потерпілого ОСОБА_8 . Обґрунтовують таку свою позицію наявними в матеріалах кримінального провадження висновком експертного дослідження № 3/10 від 22.12.2017 року та висновком експерта № КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021 року, які відповідають поясненням ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_12 та відеозапису події. З цих же підстав ОСОБА_6 повністю не визнає цивільні позови, оскільки вважає себе невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. Вважають, що суди першої та апеляційної інстанції належним чином не з`ясували ці обставини та в судових рішеннях не зазначили, чому взяли до уваги одні докази і відкинули інші. 
У касаційних скаргах потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_9 не погоджуються з судовими рішеннями в частині вирішення цивільного позову, а саме відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 , у зв`язку із чим просять змінити вирок та ухвалу і стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 21 500 грн матеріальних витрат, здійснених у 2017 році на санаторно-курортне лікування і реабілітацію, а також 250 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування такої вимоги у касаційних скаргах наводять відповідні доводи, більшість із яких аналогічні між собою. При цьому вони заперечують висновки судів попередніх інстанцій про те, що між тілесними ушкодженнями, отриманими потерпілим ОСОБА_8 під час ДТП 03 березня 2017 року, та встановленням йому 3 групи інвалідності не встановлено причинно-наслідкового зв`язку.                                         В обґрунтування цієї позиції наводять власну оцінку обставинам отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, встановлених йому подальших діагнозів та своїх висновків щодо причин встановлення потерпілому 3 групи інвалідності. З цих підстав вважають помилковими висновки експерта ОСОБА_13 щодо відсутності такого зв`язку, про що він, зокрема, зазначив у висновку від 06 березня 2020 року.                 
Заперечень на касаційні скарги від учасників судового провадження не надходило. 
В клопотанні представник цивільного відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія УНІКА» - адвокат ОСОБА_14 просить проводити касаційний розгляд за відсутності представника цього відповідача. Також просить відмовити у задоволенні касаційних скарг потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 , а касаційну скаргу засудженого та захисника просить задовольнити у повному обсязі.    
Учасникам судового провадження повідомлено про час та місце касаційного розгляду. Заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року було задоволено клопотання представника потерпілих і цивільних позивачів  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 та забезпечено йому участь під час касаційного розгляду в режимі відеоконференції на 14 годину 00 хвилин 02 грудня 2025 року в порядку, передбаченому ст. 336 КПК України, з використанням власних технічних засобів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, з`єднавшись з його обліковим записом за електронною адресою «ІНФОРМАЦІЯ_2»,                                      тел. НОМЕР_3 та/або НОМЕР_4 . Виконання ухвали покладено на адвоката ОСОБА_9 і начальника відділу технічної підтримки та супроводу                                               ІТ-інфраструктури Касаційного кримінального суду. Копію цієї ухвали того ж дня                 01 грудня 2025 року направлено на електронну пошту ОСОБА_9 . Згідно звіту про доставку копія цієї ухвали була доставлена на електронну адресу адвоката                 ОСОБА_9 01 грудня 2025 року о 16 годині 01 хвилина 45 секунд. Проте, 02 грудня 2025 року адвокат ОСОБА_9 о 14 годині не вийшов на зв`язок у підсистемі відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, а на неодноразові спроби зв`язатися з ним, встановити режим відеоконференції з використанням його власних технічних засобів виявилося неможливим, у зв`язку із чим касаційний розгляд здійснено без нього.  
Позиції учасників судового провадження 
Засуджений і захисник у судовому засіданні підтримали свою касаційну скаргу,  вважали її обґрунтованою та просили задовольнити. Касаційні скарги потерпілого і його представника вважали необґрунтованими та просили залишити їх без задоволення. 
Прокурор в судовому засіданні вважала касаційні скарги потерпілого та його представника в частині вирішення цивільного позову щодо моральної шкоди обґрунтованими, просила в цій частині судові рішення скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в іншій частині ці касаційні скарги вважала необґрунтованими, заперечувала проти касаційної скарги засудженого і його захисника та просила залишити її без задоволення.  
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України
та на які є посилання у касаційних скаргах, не є відповідно до вимог
ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні порушенні правил безпеки дорожнього руху як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими і оціненими доказами.
Диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які визначають правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, яка керувала транспортним засобом у момент ДТП. При цьому належить враховувати, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, є злочином із матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, дію чи бездіяльність, є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і перебувають із ними у причиновому зв`язку. 
Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у  вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
У випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку.
Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, дослідив відеозапис події, врахував позицію і доводи сторони захисту щодо настання ДТП з вини іншого водія ОСОБА_8 та навів у вироку мотиви, з яких визнав зазначені доводи сторони захисту необґрунтованими. 
Так, суд першої інстанції врахував та оцінив наявний в матеріалах кримінального провадження відеозапис події, яка сталась 03 березня 2017 року в місті Житомирі на перехресті проспекту Миру та вулиці Героїв Десантників, за участю водія автомобіля Fiat Doblo, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 та водія автомобіля ВАЗ 210430, номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_8 , та висновки експертів, проведені на підставі цього відеозапису.     
Дослідивши висновок експерта № 3/533 від 17.07.2017, отриманий в результаті дослідження цього відеозапису, місцевий суд встановив швидкості руху автомобілів до ДТП, а саме, автомобіля ВАЗ 210430 близько 19,8 км/год., а Fiat Doblo, близько 76,5 км/год. Також було встановлено, зокрема, що автомобіль ВАЗ 210430 виїхав на перехрестя при ввімкненому «зеленому» сигналі світлофора, а автомобіль Fiat Doblo виїхав на перехрестя при ввімкненому «жовтому» сингалі світлофора.
При цьому, на підставі висновку експерта ОСОБА_15 за результатами проведення судово-автотехнічної експертизи № 595/17-25 від 20.10.2017, судом було встановлено, що у водія автомобіля «Фіат Добло» номерний знак НОМЕР_5 ОСОБА_6 була технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ 210430 н.з. НОМЕР_6 , яка полягала в чіткому виконанні ним вимог пункту 8.7.3. г) та пункту 8.10. ПДР, для чого перешкод технічного характеру не вбачалося. Щодо дій водія автомобіля ВАЗ 210430 н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_8 було констатовано, що він не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Фіат Добло» н.з. НОМЕР_7 , шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху.
В дорожній обстановці, яка склалася, з технічної точки зору водій автомобіля «Фіат Добло» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 8.7.3. (г), 8.10. та 12.4. Правил дорожнього руху України.
3 урахуванням вихідних даних та проведеного дослідження, з технічної точки зору в наведених умовах дорожнього руху причиною створення аварійної обстановки й виникнення дорожньо-транспортної пригоди слід вважати невідповідність дій водія автомобіля «Фіат Добло» н.з. НОМЕР_8 ОСОБА_6 вимогам пунктів ПДР (т. 3., а.с.17).
У судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_15 підтвердив свій висновок та зазначив, що згідно наданих на дослідження матеріалів, у цій ДТП сигнал світлофору є ключовим. Вказав, що водій автомобіля ВАЗ мав перевагу в русі, оскільки виїхав на перехрестя на дозволений зелений сигнал світлофору і не мав технічної можливості уникнути зіткнення, а інший водій автомобіля Фіат рухався з перевищенням дозволеної швидкості та виїхав на перехрестя вже на забороняючий жовтий сигнал світлофору. Експерт зазначив, що відстань між автомобілем ВАЗ і Фіат, при вказаних швидкостях та при включеному жовтому сигналі світлофора, була 33 метри, яка давала можливість водію ОСОБА_6 зменшити швидкість, вчасно загальмувати та зупинитися. В діях водія ВАЗ порушень ПДР експертом встановлено не було.
Також судом досліджено протокол від 15.03.2017 огляду компакт-диску, файл під назвою ДТП в м. Житомирі з відеозаписом, зробленим камерою відео спостереження системи «Безпечне місто», встановленою на житловому будинку перехрестя вул. Г. Десантників - проспект Миру, на якому зафіксовано обставини ДТП (т. 2, а.с.195).
Допитавши потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив обставини події, за яких                ОСОБА_6 допустив зіткнення з його автомобілем ВАЗ, а також дослідивши в судовому засіданні інші докази у кримінальному провадженні, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вони доводять вину ОСОБА_6 , а саме не дотримання ним вимог п. 8.7.3 (ґ), 8.10, 12.4 ПДР, що стало причиною створення аварійної обстановки й виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 .
При цьому суд першої інстанції навів у вироку мотиви, з яких відкинув надані стороною захисту висновок експертного дослідження № 3/10 від 22.12.2017 та висновок експертів № КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021. 
Оцінивши усі обставини події, суд першої інстанції відхилив позицію сторони захисту, яка аналогічна доводам касаційної скарги сторони захисту, щодо необхідності застосування у цих обставинах пункту 8.11 ПДР до дій водія ОСОБА_6 з огляду на те, що головною умовою продовження руху згідно цього пункту є забезпечення безпеки дорожнього руху.
Згідно з п. 8.11 ПДР водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому п. 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.
Місцевий судом встановлено, що ОСОБА_6 у момент увімкнення жовтого сигналу світлофора до зіткнення з ВАЗ знаходився на відстані 33,955 метри, тобто останній перебував на достатній відстані від перехрестя та мав технічну можливість зменшити швидкість, застосувати гальмування до повної зупинки автомобіля, оскільки в іншому випадку автомобіль ОСОБА_6 виїхав би на перехрестя на червоний сигнал світлофора, що могло призвести до зіткнення з транспортними засобами, які мали право проїзду перехрестя на дозволений сигнал світлофора. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що правомірність виїзду на жовтий сигнал світлофора, викладена у висновку експерта № КСЕ-19/115-21/1445 від 28.04.2021є необґрунтованою, а тому у ОСОБА_6 не було пріоритетного права на проїзд перехрестя.
За таких обставин, судом першої інстанції встановлено, що порушення водієм ОСОБА_6 пунктів 8.7.3 (ґ), 8.10, 12.4 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з створенням аварійної обстановки, виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. При цьому, порушень ПДР водієм ОСОБА_8 судом встановлено не було, оскільки він рухався у попутному напрямку та мав виконати маневр лівого повороту на вул. Героїв Десантників.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, в тому числі й інші наявні в матеріалах провадження письмові та речові докази, врахувавши показання ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків, пояснення експертів, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 порушив правила безпеки дорожнього руху як особа, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто злочин, передбачений  ст. 286 ч. 1 КК України. 
При цьому суд першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні дослідив усі докази, на які послався у вироку, забезпечивши стороні захисту можливість давати пояснення та показання з приводу обвинувачення, збирати і подавати суду докази, висловлювати в судовому засіданні свою думку та користуватись своїми правами, і відхилив версію сторони захисту, зазначивши у вироку ґрунтовні мотиви такого рішення. 
Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у вироку зазначено формулювання обвинувачення ОСОБА_6 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
Вирок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 не погодились із вироком суду першої інстанції та подали апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду, більшість доводів якої є аналогічними доводам касаційної скарги сторони захисту щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду. Потерпілий                  ОСОБА_8 , його представник ОСОБА_9 і потерпіла ОСОБА_10 також оскаржили вирок суду в частині вирішення цивільних позовів.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями               368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
При залишенні апеляційної скарги без задоволення суд апеляційної інстанції має зазначити підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, тобто процесуальний закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг, належним чином перевірив викладені у них доводи, частина з яких аналогічна доводам касаційних скарг, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. 
Апеляційний суд вказав, що зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії ОСОБА_6 не відповідали вимогам пунктів 8.7.3. ґ), 8.10. та 12.4. ПДР і перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням дорожньо-транспортної події та її суспільно небезпечними наслідками у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесного ушкодження. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що саме дії водія автомобіля ВАЗ 210430 ОСОБА_8 , а не ОСОБА_6 , перебували в причинному зв`язку з виникненням ДТП, колегія суддів апеляційного суду зазначила таке.  
Згідно з п. 8.11 ПДР головною умовою для продовження руху водія ОСОБА_6 в умовах жовтого сигналу світлофору було забезпечення ним безпеки дорожнього руху, чого ним забезпечено не було, так як внаслідок такого виїзду він допустив зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_8 , який вже перебував на перехресті. Тому апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про  відсутність у ОСОБА_6 пріоритетного права на проїзд перехрестя та відхилення висновку експертів, яким констатовано правомірність дій ОСОБА_6 щодо його виїзду на перехрестя на жовтий сигнал світлофора.   
Колегія суддів апеляційного суду визнала правильними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 у момент увімкнення жовтого сигналу світлофора до зіткнення з автомобілем ВАЗ знаходився на відстані 33,955 м, яка є достатньою, та мав технічну можливість зменшити швидкість, застосувати гальмування до повної зупинки автомобіля, що узгоджується із роз`ясненнями судового експерта            ОСОБА_15 .
Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_8 перед перестроюванням та наміром виконати маневр ліворуч на вулицю Героїв Десантників переконався у його безпеці, оскільки пропустив всі попутні транспортні засоби, які проїжджали перехрестя на зелений сигнал світлофора, що підтверджується даними відеозапису.  ОСОБА_8 , рухаючись на автомобілі ВАЗ із дозволеною швидкістю, почав виконувати маневр на зелений сигнал світлофора, що дозволяв йому рух, а продовжив на жовтий сигнал, оскільки був зобов`язаний виїхати з перехрестя, та вправі був, як добросовісний учасник дорожнього руху, розраховувати, що інші учасники руху будуть дотримуватись вимог ПДР і зупиняться перед перехрестям на жовтий сигнал світлофора, що забороняє рух, та тим самим мав переконання про відсутність будь-якої небезпеки для руху зі сторони водія ОСОБА_6 .
Також апеляційний суд вказав, що у цій дорожній ситуації водій ОСОБА_8 не зобов`язаний був враховувати можливість порушення ПДР іншим водієм, він не передбачав, не зобов`язаний був і не мав можливості передбачити, що автомобіль, яким керував ОСОБА_6 , продовжить рух на жовтий сигнал світлофору, усупереч вимозі заборони руху. При цьому дії водія автомобіля марки ВАЗ ОСОБА_8 не створювали аварійну ситуацію, через яку ОСОБА_6 був вимушений порушити ПДР. Зі встановлених місцевим судом фактичних обставин апеляційним судом підтверджено, що суспільно небезпечний наслідок у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження у потерпілого був наслідком конкретних дій ОСОБА_6 , який порушив зазначені вище вимоги ПДР. 
Крім того, колегія суддів апеляційного суду вказала, що акцентування уваги стороною захисту на перестроюванні водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_16 у крайнє ліве положення, є безпідставним, оскільки за конкретних обставин дорожньо-транспортної пригоди ця обставина не має вирішального значення для встановлення винуватості ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки руху, адже ключове значення має саме сигнал світлофору. Тому ОСОБА_6 зобов`язаний був урахувати дорожню обстановку, зокрема наявність транспортних засобів, які мають перевагу в русі, та врахувати заборону руху на жовтий сигнал світлофору. 
Колегія суддів апеляційного суду в ухвалі наголосила, що організація дорожнього руху на цьому перехресті дозволяла ОСОБА_6 не розподіляти свою увагу між різними напрямами, і зосередитися на головних факторах, які він мав врахувати перед здійсненням виїзду на перехрестя на жовтий сигнал світлофору, а саме на розташуванні, швидкості та інших важливих факторах руху транспортних засобів, що мали перевагу, аби переконатися, що актуальна дорожня обстановка дозволяє здійснити йому безпечний проїзд перехрестя на жовтий сигнал світлофору, чого ОСОБА_6 не зробив.
При цьому колегія суддів зауважила, що відеозаписом, зробленим камерою відеоспостереження системи «Безпечне місто», повністю зафіксовано обставини дорожньо-транспортної пригоди, який, на відміну від показань ОСОБА_6 , потерпілого та свідків, містить об`єктивні фактичні дані про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася, його досліджено та проаналізовано експертом при проведенні автотехнічної експертизи з наданням експертних висновків.
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції належно встановив причинно-наслідкові зв`язки між діями водіїв транспортних засобів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з наслідками, що настали.
При цьому колегія суддів апеляційного суду погодилася із оцінкою доказів та мотивацією у вироку, наданою місцевим судом, зокрема висновкам експертних досліджень, які суд поклав в обґрунтування обвинувального вироку щодо               ОСОБА_6 , а також тим з них, які було відхилено.  
Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України, в ній зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу засудженого та захисника визнано необґрунтованою і наведено докази, що спростовують їх доводи.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини             ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, та правильність кваліфікації його дій. 
Суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України. 
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджені є винними у його вчиненні.
За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та захисника, скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 і його виправдання за ст. 286 ч. 1 КК України не вбачає. 
Суд апеляційної інстанції належним чином мотивував ухвалу і в частині відхилення доводів апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_8 та його представника              ОСОБА_9 про наявність, на їх думку, прямого причинного зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 03.03.2017 року та встановленням ОСОБА_8 третьої групи інвалідності, а також про необхідність задовольнити цивільний позов ОСОБА_8 у повному обсязі. 
Відхиляючи їх доводи щодо необхідності встановити наявність прямого причинного зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та встановленням ОСОБА_8 третьої групи інвалідності, колегія суддів апеляційного суду виходила з такого.  
Судом першої інстанції було встановлено наявність у потерпілого ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості на підставі висновків експерта № 688 від 31.03.2017 року та № 218 від 06.03.2020 року. Зокрема, експертом                     ОСОБА_17 було встановлено, що виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді розриву лівого ключично-акроміального з`єднання, рани лобної ділянки голови зліва були спричинені йому в результаті дорожньо-транспортної травми, яка мала місце 03 березня 2017 року. Також експерт вказав, що при складанні підсумків експертиз виставлений лікарями діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку» до уваги не приймався, так як він не був підтверджений об`єктивною клінічною неврологічною симптоматикою та не відповідає протоколу надання медичної допомоги хворим з черепно-мозковою травмою. Судово-медичним експертом визначався ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого, отриманих ним саме внаслідок ДТП, що підтвердив допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_17 . Також цей експерт в суді першої інстанції зазначив, що він не встановлював ОСОБА_8 діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку», оскільки це не було підтверджено клінічною симптоматикою, а саме відсутністю записів у медичних документах. Отримана травма при ДТП потягла втрату загальної працездатності у потерпілого ОСОБА_8 в розмірі 15 %. При цьому третя група інвалідності встановлена потерпілому на підставі загальних захворювань, які не пов`язані з ДТП. 
З дослідницької частини додаткової судово-медичної експертизи № 218 від 06.03.2020 року апеляційний суд встановив, що на дослідження було надано, зокрема 8 медичних карток, історій хвороб, виписок та епікрізів потерпілого    ОСОБА_8 . Тобто, для проведення експертизи експерту надано повну медичну картку, в якій міститься інформація про всі його діагнози та лікування.
Апеляційний суд вказав, що  висновок експерта № 218 від 06.03.2020 року є належно мотивованим, повним та вичерпним, його відповіді не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, та, окрім того, підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні, в тому числі медичними документами потерпілого, у зв`язку із чим у колегії суддів апеляційного суду були відсутні підстави вважати зазначений висновок необ`єктивним або таким, що проведений усупереч вимогам статей 101, 102 КПК України. 
Відповідно до ст. 69 ч. 1 КПК України експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України "Про судову експертизу" на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судово-медичним експертом відділу комісійних судово-медичних експертиз обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради лікарем ОСОБА_17 виконано доручені йому експертизи, надано відповіді на поставлені запитання та зроблено висновок з питань, які виникли під час цього кримінального провадження і стосуються сфери його знань. 
Інша оцінка причинно-наслідкового зв`язку тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , надана у касаційних скаргах потерпілим та його представником, які не є особами, які володіють спеціальними знаннями в цій сфері, не спростовує вказані вище висновки судів попередніх інстанцій, а також висновки експертиз, не свідчить про їх помилковість, у зв`язку із чим такі доводи касаційних скарг є необґрунтованими. 
Щодо доводів апеляційних скарг потерпілого та його представника, які в цій частині є аналогічними доводам їх касаційних скарг, про помилковість вирішення цивільного позову ОСОБА_8 та безпідставної, на їх думку, відмову в стягненні з ОСОБА_6 та ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» витрат на санаторно-курортне лікування ОСОБА_8 в сумі 21 500 грн, а також з ОСОБА_6 250 000 грн моральної шкоди, колегія суддів апеляційного суду зазначила таке. 
Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні (ст. 127 ч. 2 КПК України).
Відповідно до ст. 128 ч. 1, 5 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно зі ст. 129 ч. 1 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, зокрема, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Погоджуючись із рішенням місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 на суму 21 500 грн, апеляційний суд вказав, що квитанція від                  01 серпня 2017 року про сплату коштів за надані послуги, за відсутності відповідної санаторно-курортної картки, не є джерелом доказу того, що в цей період ОСОБА_8 дійсно проходив таке лікування, а надана потерпілим копія санаторно-курортної картки № 8 від 30 червня 2021 року з рекомендацією лікування в санаторії «Байлово» не є джерелом доказу того, що ОСОБА_8 в минулому часі з 01 по                          24 серпня 2017 року проходив таке лікування у цьому санаторії. 
Таким чином судами попередніх інстанцій встановлено, що цивільним позивачем не надано достатніх доказів, які б підтвердили обставину того, що ОСОБА_8 внаслідок отриманих 03 березня 2017 року у ДТП ушкоджень проходив відповідне лікування в санаторії «Байлово» з 01 по 24 серпня 2017 року, а тому не знайшов підстав для задоволення його позовних вимог в цій частині.  
Відхиляючи доводи апеляційних скарг потерпілого та його представника в частині необхідності відшкодування завданої ОСОБА_8 злочином моральної шкоди в розмірі 250 000 грн, апеляційний суд виходив з такого.
Критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (чи зазнала змін професійна працездатність потерпілого, інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров`ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).
При цьому, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір стягнення має бути співрозмірним завданій шкоді.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. 
Констатуючи наявність факту заподіяння моральної шкоди, суд першої інстанції врахував загальний життєвий рівень громадян України, здатність ОСОБА_6 реально відшкодувати шкоду та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчиненого злочину, в розмірі 96 000 грн. Колегія суддів апеляційного суду погодилася з таким визначеним місцевим судом розміром відшкодування потерпілому моральної шкоди. Посилання в апеляційній скарзі на висновок соціально-психологічного дослідження № 06-12-20 від 09.12.2020 року, за яким моральна шкода потерпілого ОСОБА_8 оцінюється в розмірі 50 мінімальних заробітних плат, що станом на 09.12.2010 року становить 250 000 грн (при добровільній сплаті обвинуваченим завданої моральної шкоди до винесення вироку) та 70 мінімальних заробітних плат, що становить 350 000 грн станом на 09.12.2020 року (при відмові обвинуваченого від добровільного відшкодування моральної шкоди) колегія суддів апеляційного суду відхилила та зазначила, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не спеціаліст соціально-психологічної діагностики у висновку. Такий висновок може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування, незалежно від наявності висновку спеціаліста, встановлює саме суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості. 
З урахуванням конкретних обставин справи, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_8 , пов`язаних із заподіянням йому тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, вчиненого ОСОБА_6 , додаткових зусиль для організації свого життя в зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень, необхідністю знаходитися на лікуванні, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності та враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, апеляційний суд вказав, що сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню із ОСОБА_6 за вироком суду першої інстанції в розмірі 96 000 грн, повністю компенсує понесену потерпілим моральну шкоду і не буде становити надмірного тягаря для ОСОБА_6 , з урахуванням його матеріального стану та даних щодо його особи. З таким розміром відшкодування моральної шкоди погоджується і колегія суддів касаційного суду.  
Вирок та ухвала апеляційного суду в цій частині відповідають вимогам ст. 370 КПК України, є законними, обґрунтованими та мотивованими, а доводи касаційних скарг потерпілого та його представника щодо необхідності змінити вирок і ухвалу в цій частині є безпідставними. 
Призначене ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 1 КК України покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за своїм видом та розміром є необхідними та достатніми для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених ним дій, їх небезпечності та відомостям про його особу. На підставі ст. 49, ст. 74 ч. 5, ст. 80 КК України ОСОБА_6 обґрунтовано було звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг і  скасування або зміни вироку та ухвали щодо ОСОБА_6 не вбачає. 
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 і його представника - адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2   	ОСОБА_3