ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" січня 2026 р. Справа№ 910/13464/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Корсака В.А. 
Ходаківської І.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 (повний текст складено 19.11.2025)
у справі № 910/13464/25 (суддя Пукас А.Ю.)
за позовом  ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство»
про визнання недійсними рішень загальних зборів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
До Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , Позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Українське театральне партнерство» (далі - ТОВ «Українське театральне партнерство», Відповідач) про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників товариства, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи повернуто.
За висновком суду, позивач на усунув недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі від 04.11.2025, а саме не надав доказів сплати судового збору (зокрема, в частині вимоги про стягнення 10 000,00 грн моральної шкоди, оскільки вимога про поновлення на посаді директора не є похідною), а також не привів у відповідність п. 3 прохальної частини позову, оскільки остання продовжує містити вимогу про нарахування заробітної плати з « 30 листопада 2025», що, у свою чергу, свідчить про передчасність звернення з такою вимогою до суду в силу того, що позов подано 28.10.2025. Така вимога позивача не є сформованою та не містить конкретного прохання позивача. Крім того, за текстом позовної заяви позивач неодноразово плутає дати « 29 листопада 2025 року» та « 29 вересня 2025 року», що впливає на обґрунтованість поданого позову, розуміння спірних правовідносин судом та можливість суду надати належну оцінку такому позову на стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2025, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до Господарського суду міста Києва на стадію відкриття провадження у справі.
Скаржник вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального права.
На обґрунтування апеляційної ОСОБА_1 зазначає, що в оновленій позовній заяві вказав, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а тому судовий збір при поданні позову необхідно було сплатити лише за одну вимогу немайнового та одну вимогу майнового характеру. Апелянт вважає, що судовий збір за подання позову сплатив згідно із Законом України «Про судовий збір» у повному обсязі.

Позиції учасників справи.
Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти вимог та доводів ОСОБА_1 заперечує та наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін як законну та обґрунтовану.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13464/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 до надходження матеріалів справи №910/13464/25.
25.12.2025 матеріали справи №910/13464/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/13464/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив:
- визнати недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (далі - Товариство), оформлені протоколом №9 загальних зборів учасників Товариства від 29.09.2025;
- зобов`язати Товариство поновити на посаді директора Товариства ОСОБА_1 з 30.09.2025; 
- стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 заробітну плату з 30.11.2025 по день винесення рішення;
- стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн моральної шкоди.
До позовної заяви ОСОБА_1 долучив: квитанції про сплату судового збору на загальну суму 6 056,00 грн; копію протоколу №1 від 03.02.2015 загальних зборів Товариства; копію протоколу №9 від 29.09.2025 загальних зборів Товариства; копію розрахунково-платіжної відомості №15 від 29.09.2025; доказ направлення позовної заяви відповідачу.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.11.2025 позовну заяву залишив без руху та встановив ОСОБА_1 п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: 
- попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;
- інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви;
- приведеної у відповідність прохальної частини позову в частині майнових вимог;
- доказів сплати судового збору, враховуючи ціну позову.
За текстом цієї ухвали суд зазначив, що позовна заява не містить інформації щодо наявності у позивача або у іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви, а також відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Суд встановив, що позивач у якості доказів сплати судового збору до позовної заяви додав квитанції №L8D5-S9KK-TAYE від 28.10.2025 на суму 3 082,50 грн та №9F25-QA7F-BDSE від 28.10.2025 на суму 3 082,50 грн. 
Однак з прохальної частини позову вбачається, що позивач заявив 2 вимоги немайнового характеру, за який мав бути сплачений судовий збір в розмірі 6 056 грн (3 028 грн * 2) судового збору та 2 вимоги майнового характеру (1,5 % від майнової вимоги), що у своїй сукупності свідчить про недоплату позивачем судового збору.
Суд зазначив, що, враховуючи неналежним чином сформовану прохальну частину позову, неможливо встановити суму судового збору за 2 майнові вимоги, оскільки позивач заявив вимогу щодо стягнення заробітної плати з 30.11.2025 по день винесення рішення, тобто така вимога є передчасною та необрахованою, зокрема, з огляду на відсутність розрахунку. 
Зазначене суд визначив недоліком поданого позову та підставою для залишення його без руху.
14.11.2025 ОСОБА_1 подав оновлену позовну заяву, у якій зазначив, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Також позивач надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.
У прохальній частині оновленої позовної заяви ОСОБА_1 просив:
- визнати недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (далі - Товариство), оформлені протоколом №9 загальних зборів учасників Товариства від 29.09.2025;
- зобов`язати Товариство поновити на посаді директора Товариства ОСОБА_1 з 30.09.2025; 
- стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 заробітну плату з 30.11.2025 по день винесення рішення;
- стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн моральної шкоди.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Велика Палата Верховного Суду сформувала системний підхід щодо розмежування між цивільною та господарською юрисдикцією спорів про припинення повноважень керівника та/або членів виконавчого органу господарського товариства, які передбачають, що: 
- спори щодо розірвання трудового договору з директором юридичної особи з підстави, передбаченої КЗпП України, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства;
- спори, в яких позивач, що його повноваження як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за ч. 3 ст. 99 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення), підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.
До юрисдикції господарського суду за п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за ч. 3 ст. 99 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень).
Спір за позовом посадової особи підприємства (фінансового директора товариства), звільненого на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, щодо поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
Суд встановив, що ОСОБА_1 у оновленій позовній заяві заявив ті самі вимоги, що і у первісно поданій позовній заяві, а саме:
- визнати недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (далі - Товариство), оформлені протоколом №9 загальних зборів учасників Товариства від 29.09.2025;
- зобов`язати Товариство поновити на посаді директора Товариства ОСОБА_1 з 30.09.2025; 
- стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 заробітну плату з 30.11.2025 по день винесення рішення;
- стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн моральної шкоди.
Залишаючи без руху первісно подану позовну заяву, суд першої інстанції зазначив, що з прохальної частини позову вбачається таке. Позивач заявив 2 вимоги немайнового характеру, за які мав бути сплачений судовий збір в розмірі 6 056 грн (3 028 грн * 2) судового збору та 2 вимоги майнового характеру (1,5 % від майнової вимоги), що у своїй сукупності свідчить про недоплату позивачем судового збору, оскільки позивач надав докази сплати судового збору у загальній сумі 6 056,00 грн.
Колегія суддів відзначає, за текстом ухвали місцевий суд зазначив, що позивач у якості доказів сплати судового збору до позовної заяви додав квитанції №L8D5-S9KK-TAYE від 28.10.2025 на суму 3 082,50 грн та №9F25-QA7F-BDSE від 28.10.2025 на суму 3 082,50 грн. 
Зміст цих квитанцій свідчить, що ці платежі складаються з судового збору на суму 3 028,00 грн та суми комісійної винагороди у розмірі 54,50 грн кожен, що разом складає 6 165,00 грн.

Суд першої інстанції виснував, що, враховуючи неналежним чином сформовану прохальну частину позову, неможливо встановити суму судового збору за 2 майнові вимоги, оскільки позивач заявив вимогу щодо стягнення заробітної плати з 30.11.2025 по день винесення рішення, тобто така вимога є передчасною та необрахованою, зокрема, з огляду на відсутність розрахунку. 
Колегія суддів із цими висновками місцевого суду не погоджується, виходячи з такого.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» (далі - Закон).
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ст. 1 Закону).
Розміри ставок судового збору регламентовано ст. 4 Закону.
Статтею 5 Закону визначено пільги щодо сплати судового збору. Зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п. 1 ч. 1 статті 5 Закону).
У постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи».
Отже, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (про це свідчить зміст позовної заяви), який входить до структури заробітної плати. Суд, зважаючи на ст. 5 Закону, зробив помилковий висновок про обов`язок позивача сплатити судовий збір за подання позову в цій частині. Водночас вимоги про визнання недійсним рішення і стягнення моральної шкоди судовим збором оплачені.
Апеляційний суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), №26746/05, параграф 110, від 20.02.2014).
Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.
В оновленій позовній заяві позивач зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, чим фактично виконав вимоги узвали суду від 04.11.2025, якою первісно подану заяву було залишено без руху з підстав ненадання доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, оскільки згідно з ч. 4 ст. 162 ГПК України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
В цьому конкретному випадку вимоги позивача про поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати підпадають під визначені Законом пільги щодо сплати судового збору. Отже, у суду були відсутні підстави вважати, що позивач не усунув недоліки позовної заяви у відповідній частині.

Також, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції зазначив, що позивач заявив вимогу щодо стягнення заробітної плати з 30.11.2025 по день винесення рішення, тобто така вимога є передчасною та необрахованою, зокрема, з огляду на відсутність розрахунку. Повертаючи позовну заяву, суд зазначив, що позивач не привів у відповідність п. 3 прохальної частини позову, оскільки остання досі містить вимогу про нарахування заробітної плати з « 30 листопада 2025», що у свою чергу свідчить про передчасність звернення з такою вимогою до суду в силу того, що позов подано до суду 28.10.2025 (здано до відділення поштового зв`язку); така вимога позивача не є сформованою та не містить конкретного прохання позивача.
Разом з тим, питання щодо періоду та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за правилами ст. 235 КЗпП України вирішує саме суд одночасно із поновленням особи на посаді та з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
При цьому суд не врахував, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється на підставі довідки (відомостей) роботодавця про заробітну плату працівника за останні два календарні місяці роботи, тоді як у переліку доказів, що додаються до позовної заяви, такий документ відсутній, що свідчить про неспроможність позивача самостійно провести відповідні розрахунки. 
Тобто, місцевий суд передчасно надав оцінку предмету позову, не зваживши на те, що певні можливі недоліки можна усунути під час підготовчого провадження або дійти відповідних висновків вже за результатами розгляду справи по суті.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала має бути скасована, а справа - направлена до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження за поданою ОСОБА_1 позовною заявою.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі № 910/13464/25 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі № 910/13464/25 скасувати.
3. Справу направити для до суду першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287- 289 ГПК України. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська