ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року Чернігів Справа № 620/13077/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також – позивач) до Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також – відповідач), треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі також – третя особа 1, ГУ ПФУ в Чернігівській області), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі також - третя особа 2, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), Військова частина НОМЕР_2 (далі також – третя особа 3, в/ч НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та скасування рішення відповідача про встановлення позивачу III (третьої) групи інвалідності терміном на один рік, оформлене витягом з рішення експертної команди № 8604/25/1192/ВТ та зобов`язання відповідача провести повторне оцінювання повсякденного функціонування позивача, для встановлення групи інвалідності з урахуванням двобічного характеру травми, значного обмеження самостійного пересування, стійких функціональних порушень та кумулятивного ефекту усіх наявних діагнозів, що відповідає критеріям II групи інвалідності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно висновку експертної команди з оцінювання функціонування особи від 29.10.2025 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності. Водночас позивач вважає, що в ході проведення оцінювання відповідачем не враховано всі обставини справи, що мають значення для прийняття рішення, зокрема, не досліджені всі документи та медичні записи, що підтверджували стан здоров`я позивача, тому оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а позов задоволенню у спосіб, встановлений у прохальній частині позовних вимог.
22.12.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач у відзиві просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Положення № 1338 передбачає процедуру оскарження рішення експертної команди або медико-соціальної групи рішення, зокрема до Центру оцінювання функціонального стану особи, якою позивач не скористався. Також зазначає, що повторний огляд позивача можливий лише в разі надходження нового направлення сформованого лікарем на підставі звернення такої особи з інвалідністю або її уповноваженого представника, у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності на оцінювання.
У відповіді на відзив, позивач наполягає на своїй позиції, викладеної у позові, а також зазначає, що позивач реалізує своє конституційне право на судовий захист, а наявність досудового порядку оскарження не позбавляє особу право звернення безпосередньо до суду.
Треті особи своїм правом на подання пояснень не скористалися.
Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Наказом КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» від 29.12.2025 № 269 визначено організацію роботи експертних команд оцінювання повсякденного функціонування особи та затверджено перелік лікарів, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи у складі експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи, в комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги».
Згідно довідки ВЛК від 02.10.2025 №2025-1002-1519-1806-7 позивачу проведено медичний огляд, та зазначено про діагноз та причинний зв`язок захворювання. 
Зокрема, «Y36.Т70.0 Наслідки МВТ (18.10.2024) у вигляді закритого внутрішньосуглобового перелому правої п`яткової кістки зі зміщенням уламків, закритого крайового перелому лівої п`яткової кістки з дефектом кісткової тканини, лікованої оперативно (22.10.2024) - закрита репозиція перелому, МОС лівої п`яткової кістки шпицями; (12.11.2024): металоостеосинтез пластиною та гвинтами правої п`яткової кістки; (21.11.2024): відкрита репозиція уламків, металоостеосинтез пластиною та гвинтами лівої п`яткової кістки, у вигляді зміцнілих шкірних рубців, консолідованих уламкових переломів обох п`яткових кісток, з наявністю металофіксаторів, змішаних комбінованих контрактур обох гомілково-стопних суглобів, больового синдрому , при помірному порушенні функції. Наслідки ВТ (18.10.2024) акубаротравми у вигляді хронічної кондуктивної приглуховатості І ст. Поранення, травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини. За ступенем тяжкості (наказ МОЗ України від 04.07.2007 №370): Травма відноситься до тяжких.
F48.8 Астено-невротичний стан складного генезу з проявами емоційно-вольової нестійкості та інсомнії. Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.
М42.10 Обмежений остеохондроз, спонділоартроз шийного та грудного відділів хребта, ускладнений протрузіями міжхребцевих дисків, лівобічним С-подібним сколіозом грудного відділу хребта 1ст. з больовим синдромом, при незначному порушенні функції. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. 
J32.8 Хронічний риносинусит. Викривлення перетинки носа. Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням військової служби .
На підставі статті 62б, 45б, 17в, 79в, 64в графи II Розкладу хвороб придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони».
Як слідує з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 29.10.2025 №8604/25/1192В, враховуючи надану медичну документацію, позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи.
Не погодившись із вказаним рішенням позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів позовної заяви суд виходить з таких міркувань.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, в цій справі суд має надати оцінку правомірності рішенню відповідача, оцінивши його через призму верховенства права та критеріїв законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині другій статті 2 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказана норма Основного Закону означає, що діяльність суб`єктів владних повноважень здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом.
Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон №875-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №875-ХІІ особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Частиною першою статті 3 Закону №875-ХІІ інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За змістом частини другої статті 6 Закону №875-ХІІ особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення медико-соціальної експертної комісії, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" з урахуванням особливостей, встановлених Основами законодавства України про охорону здоров`я, та/або в судовому порядку.
Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України від 06.10.2015 №2961-IV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі Закон №2961-IV).
За визначенням, наведеним в абзаці четвертому частини першої статті 1 Закону №2961-IV інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
15.11.2024 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи», якою затверджено Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи; критерії встановлення інвалідності.
Пунктом 2 Постанови №1338 установлено, що до введення в дію Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження оцінювання повсякденного функціонування особи:
з 1 січня 2025 року експертиза щодо встановлення інвалідності відповідно до законодавства для повнолітніх осіб проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи, сформованими відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою (далі - експертні команди), до складу яких можуть входити лікарі, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою, а також Центром оцінювання функціонального стану осіб відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою;
проведення оцінювання повсякденного функціонування особи організовується в кластерних та надкластерних закладах охорони здоров`я відповідно до Положення про експертну команду з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого цією постановою.
За змістом абзацу першого пункту 2 абзацу другого пункту 3 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 №1338 (далі Положення №1338), експертні команди формуються та функціонують у кластерних та/або надкластерних закладах охорони здоров`я, а також за потреби та/або в разі відсутності затвердженої спроможної мережі закладів охорони здоров`я на території регіону в закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності (далі - заклади охорони здоров`я).
Експертні команди формуються з метою організації та проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - оцінювання) відповідно до Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи та критеріїв направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 № 1338 Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи (далі Порядок №1338).
Відповідно до пункту 9 Положення №1338 Експертні команди, серед іншого, встановлюють групи (підгрупи) інвалідності, фіксують причини та час її настання відповідно до підтверджувальних документів.
Відповідно до пунктів 31 і 32 Положення під час розгляду справи члени експертної команди досліджують всі надані документи, а також відповідні медичні записи, що підтверджують стан здоров`я особи, щодо якої проводиться оцінювання, що містяться в електронній системі охорони здоров`я. Якщо наявної інформації недостатньо для прийняття рішення щодо оцінювання, експертна команда має право направити особу на додаткове медичне обстеження.
Пунктом 40 Порядку №1338 визначено, що за результатами проведення оцінювання експертна команда приймає рішення щодо встановлення чи невстановлення (або визначення) відповідно до законодавства, серед іншого, інвалідності, фіксації причин та часу її настання відповідно до документів, що це підтверджують.
Пунктом 53 Порядку №1338 унормовано, що після проведення оцінювання, прийняття та підписання в електронній системі рішення експертної команди на адресу електронної пошти особи, яка проходила оцінювання, надсилається витяг із рішення, що формується в електронній системі у зв`язку з прийнятим рішенням, та рекомендації у зв`язку з прийнятим рішенням, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (у разі встановлення інвалідності). У разі відсутності електронної пошти зазначені документи надсилаються протягом п`яти календарних днів засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Витяг з прийнятого рішення та рекомендації у зв`язку з прийнятим рішенням, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (у разі встановлення інвалідності), також відображаються в електронній системі для лікаря, який направив, та за запитом особи можуть бути роздруковані та надані їй у паперовій формі.
Відповідно до пунктів 57 59 Порядку №1338 рішення експертних команд або медико-соціальних експертних комісій можуть бути оскаржені особами, стосовно яких їх прийнято (далі - скаржник) (їх уповноваженими представниками), в порядку адміністративного оскарження згідно з вимогами цього Порядку та/або в судовому порядку.
Скарга на рішення експертної команди або медико-соціальної експертної комісії (далі - скарга) подається скаржником (його уповноваженим представником):
у паперовій формі до Центру оцінювання функціонального стану особи;
в електронній формі через електронну систему шляхом звернення до лікаря, який направив (в разі наявності технічної можливості).
Розгляд скарг здійснюється експертними командами Центру оцінювання функціонального стану особи.
З наведених норм законодавства слідує, що з 1 січня 2025 року повноваження, права і обов`язки медико-соціальних експертних комісій щодо встановлення інвалідності відповідно до законодавства для повнолітніх осіб перейшли від медико-соціальних експертних комісій до експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи. Тому суд вважає, що при вирішенні цього спору підлягають врахуванню висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 березня 2020 року у справі № 240/7133/19, від 25 вересня 2018 року у справі № 804/800/16 та від 26 вересня 2018 року у справі № 817/820/16, відповідно до яких, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд вправі перевірити законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів законодавчих актів про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.
Як слідує із змісту позовної заяви, доводи позивача зводяться до порушення процедури прийняття рішення експертною командою, яке полягає у неповному та невірному врахуванні ступеня обмеження життєдіяльності позивача.
Постановою №1338 затверджено окремий розділ «Критерії встановлення інвалідності», пунктом 5 якого передбачено, що ступінь обмеження життєдіяльності визначається як величина відхилення від нормальної функціональності особи, що впливає на її здатність здійснювати основні життєві активності. Таке визначення базується на об`єктивних критеріях, що включають функціональні, соціальні та психологічні аспекти.
Виділяються чотири основні ступені обмеження життєдіяльності:
легкий ступінь обмеження - особа має незначні труднощі у виконанні деяких повсякденних завдань, але здатна справлятися з основними функціями без сторонньої допомоги;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа має помітні труднощі у виконанні повсякденних завдань, таких як навчання, робота, спілкування, орієнтація, контроль за поведінкою, пересування та самообслуговування;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа стикається з істотними труднощами у виконанні більшості основних активностей, що може включати значні обмеження у навчанні, роботі, спілкуванні та самообслуговуванні, які вимагають регулярної допомоги або спеціальних заходів для покращення якості життя;
значний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа має серйозні порушення функцій органів і систем, що призводять до неможливості або істотного зниження здатності виконувати основні життєві функції, що супроводжується потребою в сторонній допомозі для забезпечення базових потреб, таких як догляд, харчування та пересування.
Відповідно до пункту 6 розділу «Критерії встановлення інвалідності» Постанови №1338 до критеріїв життєдіяльності людини належать: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.
Згідно з пунктом 8 розділу «Критерії встановлення інвалідності» Постанови №1338 підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов: стійкі порушення функцій організму - хвороба триває не менше 12 місяців, або очікується, що вона триватиме щонайменше 12 місяців або призведе до смерті особи, а також існують мінімальні шанси на значне покращення стану навіть за умов застосування найкращого доступного лікування; обмеження життєдіяльності - особа має помірний (1 ступінь), виражений (2 ступінь) або значний (3 ступінь) ступінь обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності; необхідність вжиття заходів соціального захисту - особа має потребу в підтримці в повсякденному житті, а саме: отриманні послуг з реабілітації, паліативної допомоги, забезпеченні технічними та іншими засобами реабілітації, забезпеченні лікарськими засобами для використання в амбулаторних умовах та/або медичними виробами для використання в амбулаторних та побутових умовах.
В контексті наведених вище критеріїв встановлення інвалідності, при вирішенні питання визнання особи особою з інвалідністю, експертна комісія повинна перевірити наявність або відсутність обов`язкових умов встановлення інвалідності, про що зазначити в своєму рішенні.
Досліджуючи зміст оскарженого рішення, суд зазначає, що експертною командою, яка проводила оцінювання повсякденного функціонування позивача, не надано оцінку всім документам та медичним записам, що підтверджують стан здоров`я позивача, тобто всім обставин, що мають значення для прийняття рішення, що не узгоджується із вимогами пункту 31 Порядку №1338. Спірне рішення не містить інформації про оцінку усіх перелічених вище критеріїв. Зокрема в рішенні не надано оцінку здатності до пересування та провадження трудової діяльності.
Суд звертає увагу, що відповідно до медичних виписок 15.07.2025-29.07.2025 та 14.08.2025-28.08.2025), при тестуванні м`язової сили (ММГ) було зафіксовано стійке зниження сили правих та лівих передніх великогомілкових м`язів до 3 балів (за шкалою МРТ). 
3 бали означає: «рух можливий лише при усуненні сили тяжіння». Такий показник, згідно з медичними стандартами оцінки функціональних порушень, відповідає вираженому (2 ступінь) обмеженню здатності до пересування, оскільки істотно обмежує можливість ходьби та потребує постійної підтримки допоміжними засобами. 
Двобічне ураження як першочерговий критерій значного обмеження. Ключовим фактором, який виводить травму позивача за рамки критеріїв III групи, є двобічний характер ураження: закритий перелом правої п`яткової кістки зі зміщенням та крайовий перелом лівої п`яткової кістки з дефектом кісткової тканини. 
Небезпека для компенсації. При ураженні однієї кінцівки функцію частково може компенсувати здорова кінцівка. При ураженні обох стоп (основних точок опори), механізм компенсації повністю порушений. 
Стійке порушення статико-динамічної функції. Перелом п`яткової кістки, особливо внутрішньо суглобовий та зі зміщенням уламків, призводить до деформації суглобових поверхонь, розвитку посттравматичного артрозу та хронічного больового синдрому. У випадку двобічного ураження це означає майже повну втрату здатності до повноцінної ходьби, стояння та перенесення ваги без значної допомоги. Це прямо відповідає критерію «значне обмеження самостійного пересування» (II група). 
Значне обмеження самостійного пересування внаслідок двобічного ураження. Незворотність та функціональні наслідки. У позивача діагностовано переломи обох п`яткових кісток. П`яткова кістка є ключовою для амортизації, опори та стійкості при ходьбі. Двобічне ураження, особливо внутрішньо суглобові переломи зі зміщенням та дефектами, призводить до значного і, ймовірно, незворотного порушення опорної та статико-динамічної функції обох стоп. 
Потреба в допомозі. Хоча використання допоміжних засобів (милиць) формально є критерієм III групи, двобічна, важка травма ніг значно погіршує витривалість, здатність до стояння та ходьби і може вимагати не просто допоміжних засобів, а й періодичної допомоги інших осіб (наприклад, для подолання значних відстаней, підйому сходами, перенесення вантажів), що є критерієм II групи. 
Необхідність у сторонній допомозі та технічних засобах як ознака II групи. Критерії II групи включають значні обмеження самообслуговування, при яких особа не може обійтися без допоміжних засобів або допомоги інших осіб. 
Постійна залежність від засобів пересування. Наявність двобічної травми ніг змушує позивача постійно використовувати милиці або палиці. При III групі допускається, що пересування потребує багато часу, але при II групі - що особа не може обійтися без допоміжних засобів. Складний характер травми (зміщення, дефекти кісткової тканини) та її двобічність підтверджують не просто уповільнення, а критичну залежність від допоміжних засобів. 
Обмеження самообслуговування. Порушення опорної функції обох стоп значно обмежує здатність виконувати базові дії, які потребують стійкості (приготування їжі, прийняття душу, прибирання, обслуговування у громадських місцях). Ці дії вимагають не лише допоміжних засобів, але й періодичної допомоги (супроводу) інших осіб, що є чітким індикатором переходу до II групи інвалідності. 
Водночас експертною командою не проведено об`єктивних тестів (наприклад, тесту ходьби), а оцінювались лише загальні медичні документи, без належного врахування цього ключового показника. 
Крім значних ортопедичних наслідків, позивач проходив стаціонарне лікування з приводу психічного здоров`я (Виписний епікриз від 27.05.2025-18.06.2025) з діагнозом F34.0 Циклотимія (або, згідно з попередніми висновками, "Тривожно-невротичний розлад з інсомнічним компонентом з виходом в астенію"). При визначенні групи інвалідності необхідно враховувати не лише ортопедичну проблему, а й її вплив на психологічний стан та загальну адаптацію до життя. Сукупність значних фізичних та помірних психологічних обмежень може підвищити загальний ступінь обмеження до рівня значного, що відповідає II групі. Це свідчить про наявність порушення здатності до орієнтації та контролю за поведінкою, що у сукупності з вираженим обмеженням здатності до пересування (II ступінь) та нездатністю до провадження трудової діяльності, що беззаперечно відповідає критеріям II групи інвалідності (особа має дві хвороби або більше, що в сукупності спричиняють виражене (2 ступінь) обмеження життєдіяльності). 
В експертизі має бути врахована сукупність усіх порушень та їхній вплив на життєдіяльність. 
Згідно вимог пунктів 11-12 Критеріїв встановлення інвалідності друга група інвалідності встановлюється, якщо особа має виражений ступінь (2 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, що зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами. 
До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені порушення та їх комбінації, які в сукупності спричиняють виражене (2 ступінь) обмеження життєдіяльності особи та її працездатності. 
Третя група інвалідності встановлюється особам, які мають помірний ступінь (1 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, що зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами. 
Вказане не взято до уваги при обґрунтуванні спірного рішення експертної команди за результатами оцінювання.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, що висловлені у постанові від 18.03.2021 у справі №280/4057/19, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення на відповідність вимогам частини другій статті 2 КАС України, суд встановив, що спірне рішення є необґрунтованим, тобто прийнято без урахування всіх обставин справи, що мають значення для його прийняття, зокрема відповідачем не проведену оцінку усіх критеріїв, які саме фактичні підстави слугували його прийняттю з урахуванням розділу «Критерії встановлення інвалідності» Постанови №1338.
Невмотивованість рішення суб`єкта владних повноважень є підставою для його скасування.
Наділення експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи владними повноваженнями також підтверджується тією обставиною, що відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.
Надаючи оцінку правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд враховує таке.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі "Гурепка проти України", заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, п.158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України", заява № 20390/07).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.
У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.
З урахуванням наведеного, а також виходячи із встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» організувати повторне проведення експертною командою оцінювання повсякденного функціонування Калайди Сергія Олександровича, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Водночас вирішуючи зазначений спір, суд не надає оцінку зазначеному у рішенні відповідача висновку про необґрунтованість встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності та відсутність підстав для визнання його особою з інвалідністю ІІ групи, оскільки така оцінка виходить за межі повноважень суду, який не є спеціалізованою установою в медичній сфері.
Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду суди вправі перевіряти законність висновку МСЕК, та інших подібних органів лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів діючого законодавства.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Суд також зазначає, що інші доводи сторін, наведені у заявах по суті справи, вищезазначених висновків суду щодо протиправності оскаржуваного рішення не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення частково.
При цьому, з метою логічності та зрозумілості рішення суду його резолютивна частина буде викладена дещо в іншому формулюванні ніж заявлені позовні вимоги, однак вказане не впливатиме на зміст останніх та обсяг їх задоволення.
Щодо клопотання представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн на підтвердження яких позивачем надані відповідні документи, суд зазначає таке, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами частин першої та другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд звертає увагу, що доводи й позиція сторін протягом усього часу розгляду справи не змінювалась, позов задоволено частково, справа № 620/13077/25 віднесена судом до справ незначної складності.
Отже, усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.
Враховуючи викладене, вказані обставини свідчать, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, тому суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 605,60 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» від 29.10.2025 № 8604/325/1192В.
Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» організувати повторне проведення експертною командою оцінювання повсякденного функціонування ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду у цій справі.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп), сплачений відповідно до квитанції від 21.11.2025, витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень).
Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. 
Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вул. Братиславська, 3,м. Київ,02166 код ЄДРПОУ 00184945. 
Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, вул. П`ятницька,83-а, м. Чернігів, 14005, код ЄДРПОУ 21390940.
Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .
Третя особа: Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .
Повний текст рішення виготовлено 02 лютого 2026 року.

Суддя І.І. Соломко