ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 грудня 2025 року
м. Харків
справа № 626/621/25
провадження № 22-ц/818/4695/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю газорозподільні мережі у особі Харківської філії про захист прав споживачів,-
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берестинського районного суду Харківської області від 27 червня 2025 року, постановлене суддею Бєлостоцькою О.В.
в с т а н о в и в :
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом в якому з урахуванням поданих уточнень просив: 
?зобов`язати відповідача надати йому можливість здійснювати оплату за розподіл природного газу шляхом внесення готівки через касу філії або її стаціонарний чи пересувний платіжний термінал, або в інший не заборонений законодавством спосіб за місцем отримання послуги та без замовлення платіжної послуги у надавачів платіжних послуг;
?зобов`язати відповідача надати йому офіційне письмове вибачення за нанесення моральної шкоди;
?встановити факт здійснення відповідачем дискримінації відносно нього порівняно з іншими споживачами, яким надані привілеї по оплаті послуг через платіжні термінали;
?зобов`язати відповідача припинити дискримінацію споживача щодо здійснення оплати послуг по розподілу природного газу через платіжні термінали;
?стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 1200 гривень.
Рішенням Берестинського районного суду Харківської області від 27 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що він свого боку він сумлінно виконує обов`язок, передбачений п.п.1) п.7.4 договору щодо здійснення розрахунків в розмірі та строки, передбачені договором, а відповідач відмовляється отримувати від нього оплату особисто. На даний час сплачує рахунки через фінансову установу Приват Банк із замовленням та оплатою платіжної послуги банку, яка не передбачена договором та законодавством України. Відповідач, користуючись монопольним становищем, фактично примусив його замовляти платіжну послугу, яка йому не потрібна.
У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю газорозподільні мережі у особі Харківської філії про захист прав споживачів, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено, що з боку відповідача мала місце дискримінація, підстав для задоволення позову не має.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2002 року є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і споживачем послуги з розподілу природного газу, яку надає відповідач по справі за вказаною адресою, що не оспорюється сторонами по справі і підтверджується рахунком за послуги з розподілу природного газу за вказаною адресою (а.с.61,66).
29.10.2024 року ОСОБА_2 звернувся до Харківської філії ТОВ «Газорозподільні мережі» із заявою, в якій просив надати йому можливість здійснювати оплату за розподіл природного газу шляхом внесення готівки через касу філії, або її стаціонарний чи пересувний платіжний термінал, або в інший не заборонений законодавством спосіб за місцем отримання послуги. Конкретний спосіб оплати послуги просив визначити на розсуд філії з викладених у пункті 1 даного прохання (а.с.4).
Листом від 07.11.2024 року № ХФ/100/1.4.4-9716-24 Харківська філія ТОВ «Газорозподільні мережі» відмовила в задоволенні заяви ОСОБА_2 від 29.10.2024 року, пославшись на відсутність обов`язку оператора ГРМ забезпечити зазначене у заяві право споживача; філія не має можливості приймати від споживачів оплату за надані послуги готівкою через відсутність каси на підприємстві (а.с.5).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 наголошував, що відповідач наніс йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо порушення його прав як споживача, позбавивши можливості обирати спосіб оплати послуги, який йому більше підходить, відмовився отримувати від нього оплату за розподіл природного газу шляхом внесення готівки через касу філії або її стаціонарний чи пересувний платіжний термінал чи в інший не заборонений законодавством спосіб за місцем отримання послуги; здійснив відносно нього прояв дискримінації; змусив звертатись з позовом до суду, витрачати час на виготовлення судових документів. 
Відповідно до частини 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Частиною 1 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
У частині 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За вимогами статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку, колективний споживач).
Частиною 2 статті 17 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне здійснення безготівкових розрахунків з урахуванням режиму роботи та обов`язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов`язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати.
За п 7 розділу VI Кодексу ГРМ оплата вартості послуг за договором розподілу природного газу здійснюється споживачем на підставі відповідного рахунка Оператора ГРМ на умовах договору розподілу природного газу з моменту його укладання.
Відповідно до 6 п.6.6 розділу VI Типового Договору розподілу природного газу розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498, Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.
За п. 6 Типового Договору споживач має право здійснювати оплату за договором розподілу природного газу через банківську платіжну систему, онлайн-переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу Оператора ГРМ та в інший не заборонений законодавством спосіб.
За п. 7.2. Типового договору розподілу природного газу Оператор ГРМ має право отримувати від Споживача оплату за цим Договором.
Відповідно до п. 7.4. Типового договору розподілу природного газу споживач зобов`язується здійснювати розрахунки в розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.
Таким чином, вимогами чинного законодавства споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим Договором в інший не заборонений чинним законодавством спосіб.
Разом з тим, умовами Типового договору непередбачено обов`язку відповідача організувати касу для отримання платежів від споживачів для оплати наданої послуги та не зобов`язано підприємство безпосередньо приймати платежі від населення. За відсутності обов`язку відповідача у здійсненні таких дій, судова колегія вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.
Судова колегія не погоджується з висновком суду проте, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії не забезпечило виконання умов Договору з позивачем, а саме право позивача здійснювати оплату за спожитий газ шляхом внесення готівки через касу Постачальника, оскільки матеріали справи не містять даних про те, який спосіб оплати був визначений Споживачем в заяві-приєднанні до Договору.
Доказів того, що у ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії наявна каса у м. Берестин Харківської області та відповідно є можливість прийому платежів від побутових споживачів через таку касу в матеріалах справи відсутні.
З огляду на зазначене, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача, як споживача природного газу, недоведеними.
Щодо стягнення моральної шкоди, то судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зважаючи, що позивачем не надано доказів спричинення моральної шкоди, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача надати її компенсацію.
Сам факт направлення листа про відмову у прийнятті платежів через касу не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди з ТОВ «Газорозподільні мережі України».
Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК Українисуд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Берестинського районного суду Харківської області від 27 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                О.В. Маміна
Судді:                                                                        Н.П. Пилипчук
                                                                               В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17.12.2025 року.