П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
3  грудня 2025 року                                                                                                місто Київ
                                                                                 справа № 755/8950/21
провадження № 22-ц/824/10056/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д.,Стрижеуса А.М.,
 
сторони:
позивач -  Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»
відповідач - ОСОБА_1 
            відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянув в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сербіновою Аліною Андріївною
 
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Гаврилової О.В.,
 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2021 року позивач ТОВ «Євро-реконструкція» звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
З урахуванням позовної заяви в новій редакції, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 37 520,91 грн., інфляційні втрати у сумі 3920,20 грн та три проценти річних у сумі 1956,57 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ТОВ «Євро-Реконструкція» здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що відповідачі упродовж певного періоду споживали послуги без укладеного з позивачем договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідачі зобов`язані оплатити позивачу всі фактично спожиті ними послуги у повному обсязі. Відповідачі своєчасно з листопада 2016 року не вносили плату за отримані послуги з постачання централізованого опалення та з листопада 2017 року не вносили плату за отримані послуги з постачання гарячої води, в результаті чого станом на 01.03.2021 утворилась заборгованість у розмірі 37520,91 грн., з яких 13 695,43 грн. - за послугу з централізованого опалення; 23 825,48 грн. - за послугу з постачання гарячої води. На підставі ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано інфляційні втрати в розмірі 3920,20 грн. та 3% річних у розмірі 1956,57 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року  провадження у справі  в частині позовних вимог до ОСОБА_3 закрито у зв'язку зі смертю відповідача.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води розмірі 37 520,91 грн, інфляційні втрати - 3 920,20 грн, 3% річних - 1 956,57 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 135 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 135 грн. 
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Сербінова А.А. подала апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ТОВ «Євро-реконструкція» відмовити.
В апеляційній скарзі сторона відповідача посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, вказує , що судом першої інстанції не перевірено відсутність факту споживання комунальних послуг за постачання гарячої води та правильність розрахунків заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг з урахуванням реальних та незмінних показників лічильника зав. номер 201351007608 (що пройшов повірку до 31.01.2026) з квітня 2016 року (135 куб.м.), за весь спірний період донарахувань і позивач це визнає в своєму ж акті пломбування у відключеному положенні запірної арматури від 30.01.2024 (136 куб.м.), а відтак нараховані позивачем об`єми не відповідають фактично наданим та спожитим послугам гарячої води (різниця складає 1 куб.м.). Тому позовні вимоги позивача стосовно стягнення нібито заборгованості за житлово-комунальні послуги за постачання гарячої води по житловому приміщенню (квартирі), що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , є безпідставними та необґрунтованими, не відповідають дійсним обставинам, з огляду на що не мали бути задоволені судом першої інстанції.
 Крім того, позивач, діючи недобросовісно, приховав від суду та не повідомив про всі наявні у нього докази (заяв від 26.01.2024 та акту пломбування у відключеному положенні запірної арматури (гарячого водопостачання) від 30.01.2024) в порушення вимог п. 4 ч.2 ст. 43 ЦПК України, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення на підставі неповної та спотвореної інформації, а відсутність належного підтвердження заборгованості, зокрема за постачання гарячої води, свідчить про безпідставність вимог позивача.
26 травня 2025 року до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін. У відзив і зазначає про те, що  оскільки індивідуальний засіб обліку в липні 2017 року не був повірений, нарахування коштів за послугу з постачання гарячої води протягом спірного періоду з 01.11.2017 до 28.02.2021 здійснювалося за встановленою нормою споживання, відповідно до кількості зареєстрованих/фактично проживаючих осіб у квартирі. Тільки  через 10 місяців після подання позовної заяви до суду, за межами спірного періоду по справі, індивідуальний засіб обліку гарячої води було повірено. 30.01.2024 за заявою ОСОБА_2 від 26.01.2024 було опломбовано у відключеному положення запірну арматуру гарячого водопостачання (опломбовано заглушку) до квартири.
Ухвалою Київського апеляційного суду від  22 травня 2025 року  відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_1 з листопада 2011 року є співвласником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_4 з 4 липня 2006 року, що підтверджується копією паспорту ОСОБА_2 .
Отже, відповідачі є споживачами послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення.
Крім того, судом установлено, що квартира АДРЕСА_4 перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_1 (з 2011 року) та ОСОБА_3 (з 1996 року). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 2-485 від 12 червня 2017 року  та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 червня 2017 року № 89347859, відповідачка ОСОБА_1 стала одноособовим власником квартири АДРЕСА_4 у зв`язку із прийняттям у спадщину 1/2 частину зазначеної вище квартири, яка належала померлому ОСОБА_3 .
Також судом установлено, що період виникнення заборгованості, про стягнення якої заявлено позивачем, визначений з листопада 2016 року по лютий 2021 року (включно). Натомість, свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 31 січня 2022 року № ИИ-02203300122025 та договір повірки від 30 травня 2022 року (а.с.138-141) виходять за межі періоду виникнення заборгованості, а тому не можуть бути враховані як докази на спростування заборгованості.
Ухвалюючи рішення про задоволення  позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний солідарний обов`язок зі сплати заборгованості, яка виникла у зв`язку з споживанням послуг, наданих ТОВ «Євро-реконструкція», в розмірі 37520,91 грн., яка підлягає солідарному стягненню з них на користь позивача.
Споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. (Постанова Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц).
Внаслідок невиконання відповідачами своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати спожитих послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, у відповідачів виникла заборгованість за період з листопада 2016 року за отримані послуги з централізованого опалення у розмірі 13 695,43 грн та з листопада 2017 року за отримані послуги з постачання гарячої води в розмірі 23 825,48 грн, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості та бухгалтерською довідкою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Правила користування приміщеннями житлових будинків, затвердженні Постановою КМУ України від 08 жовтня 1992 року № 572, п.18 зобов`язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, тому враховуючи положення ст. 541 ЦК України зобов`язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, відтак, відповідачі несуть солідарні зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг.
Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
Згідно з ч. 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Відповідно обов'язки ОСОБА_4 зі сплати заборгованості за послуги з централізованого опалення, яка виникла з листопада 2016 року, має  виконати ОСОБА_1 яка успадкувала  його обов'язки.
Правовідносини між виконавцем послуг з гарячого водопостачання та споживачем - фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та діяли до 22 лютого 2022 року.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо.
Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція якого діяла до 9 грудня 2017 року та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Поняття виробника та постачальника комунальних послуг також визначено Положенням про порядок розрахунків за комунальні послуги між виробниками (постачальниками), виконавцями і споживачами послуг водопостачання, водовідведення і теплопостачання в умовах використання засобів обліку споживання води і теплової енергії в житловому фонді та підвищення економічної зацікавленості споживачів у їх встановленні за власні кошти, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 55, відповідно до якого виробниками (постачальниками) холодної і гарячої води та теплової енергії є підприємства і організації, які за договорами надають виконавцям та споживачам комунальні послуги; виконавцями послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають комунальні послуги споживачам (житлово-експлуатаційні та інші організації).
Зазначені норми законодавства чітко визначають, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» у новій редакції.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тут і далі у редакції від 9 листопада 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які діяли до 22 лютого 2022 року, (далі Правила) регулювали відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Правилами встановлено, що централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
При цьому, відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений  договором або законом.
            Відповідно до розрахункузаборгованості, наданого ТОВ «Євро-реконструкція», за послуги з централізованого опалення позивачем нараховано по березень 2021 року 3% річних - 762,49 грн, інфляційні втрати - 1 637,16 грн (а.с.4-5, 92-93) та за послуги з гарячого водопостачання по березень 2021 року 3% річних - 1 194,08 грн, інфляційні втрати - 2 283,04 грн. (а.с.6-7, 94-95).
Встановивши, що відповідачі мають перед позивача невиконані грошові зобов`язання, суд першої інстанції  дійшов правильного висновку, що  з відповідачів на користь позивача підлягають інфляційні втрати в розмірі 3 920,20 грн. та 3% річних в розмірі 1 956,57 грн.
Доказів на спростування наявності заборгованості у  розмірі, заявленого позивачем,  та належного виконання зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги, відповідачами надано не було як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не врахована та обставина, що в квартирі встановлений лічильник гарячої води, за показниками якого і має проводиться оплата, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки у період, за який позивачем нарахована відповідачам заборгованість зі споживання гарячої води, лічильник був не повірений.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_1 в спірній період в квартирі АДРЕСА_4 не проживала, відповідно гару воді не споживала, є безпідставними, оскільки доказів того, що остання зверталася до ТОВ «Євро-реконструкція з повідомленням про зміну кількості фактично проживаючих осіб у квартирі, про зміну власника квартири, відповідачами суду не надано.
Отже, підстав для здійснення перерахунку нарахованих відповідачам коштів за надані послуги з гарячого  водопостачання не вбачається.
Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги є законним та обґрунтованим.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на ефективний захист порушених прав позивача. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сербіновою Аліною Андріївною - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                  О.І. Шкоріна
 
Судді:                                                                                     Л.Д. Поливач
 
                                                                                               А.М. Стрижеус