Справа № 201/14705/25
Провадження № 2/201/6195/2025

РІШЕНЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року Соборний районний суд
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді Федоріщева С. С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним., зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, –

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 01.01.2025 року щодо участі у вихованні та утриманні спільної малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов мотивовано тим, що договір укладений без нотаріального посвідчення; умови договору, на думку позивачки, порушують її права як матері та інтереси дитини, оскільки передбачають обов`язок матері сплачувати кошти на дитину; позивачка посилається на стан післяпологової вразливості, відсутність юридичної освіти, нерівність сторін та стверджує, що відповідач ввів її в оману щодо змісту та наслідків договору (посилання на ст. 203, 215, 230 ЦК України), а також зазначає, що договір укладено без участі служби у справах дітей. Позивачка також посилається на норми Сімейного кодексу України щодо рівності прав і обов`язків батьків та на принцип забезпечення найкращих інтересів дитини.
ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, подав зустрічний позов, у якому просить: встановити факт припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами з 01.01.2025 року; залишити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком; стягнути з матері - ОСОБА_1 - аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання зустрічного позову і до досягнення дитиною повноліття; у задоволенні первісного позову — відмовити. Зустрічні вимоги обґрунтовано тим, що після припинення фактичних сімейних відносин дитина фактично проживає з батьком у м. Дніпрі; батько здійснює щоденний догляд, виховання та утримання дитини; мати проживає окремо, у повсякденному догляді участі не бере, матеріальне утримання в належному обсязі не надає; договір від 01.01.2025 року фіксує узгоджений сторонами порядок проживання дитини та участі матері у її утриманні.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, за наявними в справі доказами. 
Зокрема, ОСОБА_2 у заяві просив справу розглянути без його участі, первісний позов не визнав та наполягав на задоволенні зустрічного позову.
ОСОБА_1 у заяві повідомила суд, що погоджується з тим, що батько тривалий час виховує та утримує дитину самостійно; підтвердила, що дитина з січня 2025 року проживає разом із батьком; при цьому зазначила, що не погоджується зі стягненням з неї аліментів, вважаючи, що чоловік повинен утримувати дітей, а вона не має засобів до існування.
У зв`язку з неявкою сторін суд відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 4 ст. 223 ЦПК України розглядає справу за наявними у ній матеріалами, оцінюючи докази в сукупності.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.
Судом встановлено, що на початку січня 2023 року між сторонами виникли близькі стосунки, вони фактично проживали як чоловік та жінка без державної реєстрації шлюбу. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Суд бере до уваги, що між сторонами наявна істотна різниця у віці: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто відповідач є старшим на 24 роки. З огляду на це суд при оцінці обставин укладення договору додатково перевіряє доводи про можливий дисбаланс життєвого досвіду та вплив на волевиявлення. Водночас сама по собі різниця у віці не є установленою законом підставою недійсності правочину та підлягає оцінці лише у сукупності з іншими доказами. 
З матеріалів справи та пояснень сторін убачається, що після народження дитини між сторонами виникли конфлікти, а з початку 2025 року фактичні сімейні відносини припинилися, сторони не ведуть спільного господарства і не мають спільного бюджету. 
01.01.2025 року сторони уклали письмовий Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, за яким: дитина погоджена до постійного проживання разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 ; визначено обов`язки батька щодо забезпечення умов проживання, медичного супроводу, розвитку та безпеки дитини; передбачено участь матері в утриманні дитини (в договорі сторін - у твердій сумі 8 000 грн щомісячно); визначено порядок спілкування матері з дитиною. 
Судом встановлено, що після укладення договору фактичні обставини проживання дитини відповідають закріпленим у договорі умовам: дитина проживає разом із батьком за зазначеною адресою, а мати окремо. 
На підтвердження фактичного проживання дитини з батьком та самостійного здійснення ним виховання й утримання до матеріалів справи подано “Акт про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком” від 01.12.2025 року, підписаний батьком та двома свідками (сусідами). У цьому акті детально описано щоденні дії батька щодо догляду та утримання дитини. З акту та письмових пояснень свідків убачається, що ОСОБА_2 здійснює самостійне виховання та утримання доньки, зокрема: забезпечує повноцінне харчування дитини, одяг, засоби гігієни; оплачує комунальні послуги та витрати, пов`язані з утриманням житла, де проживає дитина; забезпечує ліки, медичне обслуговування, профілактичні огляди, організовує щеплення; організовує умови для сну, відпочинку, прогулянок, розвитку та ігор; здійснює особистий догляд, у тому числі у нічний час, під час хвороби чи нездужань; забезпечує безпечне середовище проживання, облаштоване місце для сну та відпочинку, наявні дитячі речі й необхідні засоби догляду. 
Поданий “Акт про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком” є письмовим доказом у розумінні ст. 76–81 ЦПК України та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами. Разом з тим суд враховує, що такий акт не є документом, складеним органом державної влади, а відтак його доказова сила визначається: узгодженістю викладених у ньому обставин з іншими матеріалами справи, внутрішньою логічністю та наявністю/відсутністю спростування. 
У даній справі зазначений акт кореспондується з умовами договору та письмовими поясненнями сторін, у тому числі з визнанням матері про фактичне проживання дитини з батьком.
Суд враховує письмові пояснення ОСОБА_1 , у яких вона визнає, що дитина з січня 2025 року проживає разом із батьком, який самостійно виховує та утримує дитину, а вона участі в утриманні та вихованні не бере, проживає окремо і не має наміру повертатися до спільного проживання.
Із сукупності доказів у справі (умови договору; письмові пояснення; “акт про фактичне проживання дитини з батьком”, підписаний свідками; інші письмові матеріали) суд дійшов висновку, що дитина фактично проживає з батьком, який забезпечує її харчування, одяг, засоби догляду, організовує медичний супровід та щоденний побут дитини; мати проживає окремо.
Розглядаючи вимогу первісного позову щодо недійсності договору від 01.01.2025 року, укладеного між сторонами, суд приймає до уваги наступне. 
Згідно зі ст.203 ЦК України правочин має відповідати вимогам закону, волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі. Відповідно до ст.215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами вимог, встановлених ст.203 ЦК України. За ст.230 ЦК України правочин, учинений під впливом обману, може бути визнаний судом недійсним за умови доведеності відповідних обставин.
Доводи первісного позову про недійсність договору лише з підстави ненотаріального посвідчення суд відхиляє.
Домовленості між батьками щодо участі у вихованні та утриманні дитини можуть оформлюватися у письмовій формі; нотаріальне посвідчення є істотним насамперед для надання домовленості сили виконавчого документа (зокрема, для договорів про сплату аліментів у нотаріальній формі). Відсутність нотаріального посвідчення сама по собі не тотожна недійсності правочину, а означає інший процесуальний спосіб захисту (вирішення спору судом, оцінка доказів та встановлення фактичних обставин).
Водночас, навіть якщо договір не посвідчено нотаріально, він фіксує узгоджену волю сторін та є доказом того, що сторонами було визначено та підтверджено істотні обставини сімейних правовідносин, зокрема: фактичне проживання дитини разом із батьком; здійснення батьком щоденного догляду та утримання дитини; погоджений сторонами порядок участі матері у матеріальному забезпеченні дитини. 
Посилання позивачки на введення її в оману (ст.230 ЦК України) саме по собі не є достатнім для визнання правочину недійсним. Для застосування ст.230 ЦК України необхідно встановити сукупність обставин: повідомлення іншою стороною неправдивих відомостей або умисне приховування істотних фактів; істотність таких обставин для волевиявлення; причинно-наслідковий зв`язок між оманою та вчиненням правочину.
Суд врахував доводи позивачки про післяпологовий стан, різницю у віці та життєвому досвіді сторін, а також те, що відповідач (за твердженням позивачки) наполягав на укладенні договору. Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідач умисно повідомляв неправдиві відомості або приховав істотні факти, які позбавили позивачку можливості усвідомлювати зміст домовленості або її наслідки. 
Предмет договору прямо стосується місця проживання дитини та участі батьків у її утриманні. Закон покладає обов`язок утримання дитини на обох батьків незалежно від факту шлюбу та спільного проживання (ст.141, 180 СК України). Сам по собі факт того, що сторонами погоджено участь матері у матеріальному забезпеченні дитини, не свідчить про протиправність або абсурдність домовленості - навпаки, це відповідає принципу рівності батьківських обов`язків.
Крім того, суд враховує, що позивачка у своїх письмових поясненнях визнає ключові фактичні обставини: дитина проживає з батьком з січня 2025 року; батько здійснює виховання та утримання; мати проживає окремо і не бере участі у догляді. Такі визнання узгоджуються зі змістом договору, а тому твердження позивачки про те, що договір суперечить реальному стану речей або укладений виключно на шкоду їй і дитині, суд оцінює як непідтверджені належними доказами. 
Отже, підстави для визнання договору недійсним у розумінні ст. 215 ЦК України судом не встановлені, у зв`язку з чим у задоволенні первісного позову слід відмовити.
Відповідно до ст.ст.141, 150, 157, 180 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а обов`язок утримувати дитину покладається на обох батьків.
Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Підходи ЄСПЛ у справах щодо дітей у межах ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виходять з необхідності справедливого балансу між інтересами дитини та батьків, при цьому найкращі інтереси дитини мають першочергове значення і можуть переважати інтереси дорослих у конкретних обставинах. 
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, що оцінка найкращих інтересів дитини має бути реальною та індивідуалізованою з урахуванням конкретного сімейного контексту, а не суто формальною.
Розглядаючи та надаючи оцінку обставинам та фактам, які викладені в зустрічному позові, а саме встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин з 01.01.2025 року, суд враховує наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 звернула увагу, що справи про встановлення юридично значимих фактів (зокрема, фактів проживання однією сім`єю без шлюбу) підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства незалежно від мети звернення та за умови юридичної значимості такого факту для прав і обов`язків особи. 
У даній справі встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин з 01.01.2025 року має юридичне значення, зокрема, для правильного врегулювання правовідносин між батьками щодо участі у вихованні та утриманні дитини, а також для оцінки обставин укладення договору від 01.01.2025 року та визначення моменту припинення спільного проживання сторін.
З огляду на встановлені судом фактичні обставини (наявність договору від 01.01.2025 року як фіксації домовленості сторін на тлі припинення спільного проживання; докази окремого проживання; фактичне проживання дитини з батьком), суд доходить висновку, що вимога про встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин сторін з 01.01.2025 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Водночас, за ст.ст.141, 150 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а статтями 160, 161 СК України унормовано, що місце проживання малолітньої дитини визначається з урахуванням найкращих інтересів дитини, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, фактичних умов життя, сталості середовища, стану здоров`я дитини та інших істотних обставин.
Судом встановлено, що з січня 2025 року дитина фактично проживає разом із батьком у м. Дніпрі; батько самостійно здійснює щоденний догляд, виховання та утримання дитини. Ці обставини підтверджуються: умовами договору від 01.01.2025 року; актом про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком; письмовими поясненнями сторін, у тому числі визнанням матері.
Суд надає значення тому, що дитина є малолітньою, а отже потребує постійного щоденного догляду. Зі зібраних доказів убачається, що саме батько забезпечує такий догляд і створив сталі умови проживання дитини. Ознаками самостійного виховання та утримання з боку батька у цій справі є не загальні твердження, а конкретні дії, які системно виконуються батьком, зокрема: організація харчування, гігієни та сну; придбання одягу та засобів догляду; забезпечення медичного супроводу, щеплень і лікування; забезпечення безпечних побутових умов; особистий догляд у нічний час та під час хвороб; постійна присутність і щоденна турбота.
Мати дитини проживає окремо та, за її ж письмовими поясненнями, не бере участі у вихованні та утриманні дитини, а також не має наміру відновлювати спільне проживання. Суд не встановив обставин, які б свідчили, що проживання дитини з батьком створює загрозу її життю, здоров`ю чи розвитку.
З огляду на сталість середовища проживання дитини з батьком, фактичне виконання батьком батьківських обов`язків та відсутність доведених ризиків для дитини, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком відповідає найкращим інтересам дитини.
Верховний Суд у своїй практиці виходив з того, що за відсутності спору щодо того, з ким із батьків проживає неповнолітня дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з розглядом пов`язаних вимог, з урахуванням фактичних обставин та інтересів дитини. Так, у постановах від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 та від 22.12.2021 у справі №339/143/20, зазначено, що за відсутності реального спору між батьками щодо того, з ким проживатиме дитина, суд може вирішити це питання одночасно з розірванням шлюбу, виходячи з інтересів дитини. 
У даній справі з наданих доказів (зокрема, умов договору від 01.01.2025 року, письмових матеріалів та акту про фактичне проживання) убачається, що дитина фактично проживає з батьком, і саме батько здійснює щоденний догляд та утримання. Отже, залишення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком - ОСОБА_2 - відповідає її найкращим інтересам та підлягає задоволенню.
Водночас, відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти присуджуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина. За ст.191 СК України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову.
Встановивши, що дитина проживає разом із батьком, а мати проживає окремо та не здійснює щоденного утримання, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів з матері на користь батька з дня пред`явлення зустрічного позову.
Визначаючи розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.182–183 СК України, вік дитини, необхідність постійних витрат на харчування, одяг, гігієну та медичний супровід, а також принцип достатності аліментів для гармонійного розвитку дитини. Відповідно, аліменти підлягають стягненню у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання зустрічного позову і до досягнення дитиною повноліття.
Керуючись ст.ст.141, 150, 180–183, 191 СК України; ст.ст.76–81, 141, 223, 247, 263–265, 430 ЦПК України; ст.ст.203, 215, 230 ЦК України, суд –

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 01.01.2025 року - відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - задовольнити.
Встановити факт припинення фактичних сімейних (сімейно-шлюбних) відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 січня 2025 року.
Залишити місце проживання малолітньої дитини сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , який самостійно виховує та утримує дитину без участі матері. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.  

Суддя          Федоріщев С. С.