УХВАЛА
 
16 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 331/473/25
провадження № 61-15487ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідельникова Олена Леонідівна, на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Гуманітарно-оздоровчий центр Перлина Азова» Бердянської міської ради, начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міського комунального підприємства «Гуманітарно-оздоровчий центр Перлина Азова» Бердянської міської ради, начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку 
та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в загальному розмірі 
546 810,00 грн.

Заочним рішеннямОлександрівського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Стягнуто солідарно з МКП «Гуманітарно-оздоровчий центр «Перлина Азова» Бердянської міської ради, начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області на користь 
ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 06 травня 
2024 року до 31 грудня 2024 року в сумі 316 356,52 грн; компенсацію 
за невикористану відпустку за 2024 рік в сумі 21 039,25 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 31 грудня 2024 року до день ухвалення рішення 04 червня 2025 року, в сумі 209 414,24 грн, а всього 546 810,00 грн.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року 
у цій справі в частині солідарного стягнення на користь ОСОБА_1 
з начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області заборгованості із заробітної плати, компенсації 
за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову.
 
Відмовлено у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про солідарне стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки.
 
В решті рішення суду не оскаржувалось і не переглядалось.
 
09 грудня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Сідельникова О. Л., через підсистему «Електронний суд», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду 
від 25 листопада 2025 року в цій справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року і залишити в силі заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини 
і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи 
те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі 
№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), 
та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.
Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, 
що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності 
й стабільності у цивільних правовідносинах.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в загальному розмірі 546 810,00 грн), тому ціна позову в цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн).
 
У касаційній скарзі представник заявника зазначає, що розгляд цієї скарги має визначальне значення для формування єдиної судової практики щодо організації діяльності комунальних підприємств із тимчасово окупованих територій, 
їх належного фінансування, меж відповідальності власника та узгодження 
з правовими позиціями, викладеними у справах № 331/147/22 та № 331/536/22.
 
Наведені представником заявника обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку 
про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. При цьому доводи касаційної скарги зводяться виключно до незгоди з оцінкою судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
 
Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися 
для здійснення нового судового розгляду справи та переоцінки доказів, 
яким було надано належну оцінку судами попередніх інстанцій.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно 
до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services 
v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre 
v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ 
до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. 
У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб 
(п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 
2018 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідельникова О. Л., подав касаційну скаргу на судове рішення, що згідно з положенням ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.
 
За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідельникова Олена Леонідівна, 
на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Гуманітарно-оздоровчий центр Перлина Азова» Бердянської міської ради, начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про стягнення заборгованості 
із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська