ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 523/9103/23
провадження № 61-9845св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                           Тітова М. Ю.,           
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження  без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії
 
за касаційною скаргою адвоката Пуйди Євгена Юрійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року у складі судді Середи І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.,               Назарової М. В.,
ВСТАНОВИВ:

1.  Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати (зняти) дві камери відеоспостереження, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , одну біля вхідних дверей ОСОБА_1 між квартирами АДРЕСА_2 , та другу на стелі                                у спільному тамбурі 8-го поверху за вказаною адресою.
 
Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що у квітні                    2021 року ОСОБА_2 придбала квартиру поряд із квартирою позивача на АДРЕСА_3 . У кінці 2021 року відповідач без згоди позивача й інших мешканців будинку встановила дві камери відеоспостереження. Одна з камер встановлена біля вхідних дверей позивача та фіксує вхід у  її квартиру, усі обставини і події, що відбуваються в коридорі цієї квартири, а також біля неї, що порушує право на особисте та сімейне життя і повагу до нього. Відповідач відмовляється демонтувати камеру у добровільному порядку.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Суворовський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 22 грудня 2023 року позов задовольнив. Зобов`язав ОСОБА_2 демонтувати (зняти) дві камери відеоспостереження, які знаходяться на 8-му поверсі на АДРЕСА_3 біля вхідних дверей ОСОБА_1 , між квартирами АДРЕСА_2 , та на стелі               у спільному тамбурі. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 29 квітня 2024 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2023 року скасував, справу призначив до судового розгляду.
 
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 24 жовтня 2024 року                                      в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів про порушення її прав відповідачем, внаслідок встановлення камер відеоспостереження, а  дії відповідача                                           є непропорційним втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя.
 
Камери, які ведуть відеоспостереження місця загального користування, не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи.
 
Встановлення відеоспостереження в багатоквартирному будинку може передбачати узгодження між співвласниками, проте закон не забороняє захищати свою власність і безпеку за допомогою власних технічних засобів. Встановлення відеокамер сприятиме стримуванню неправомірних дій.

 
Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Одеський апеляційний суд постановою від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Суворовського районного суду                м. Одеси від 24 жовтня 2024 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована правильністю висновків суду першої інстанції.
 
Відповідач облаштувала належну їй нерухомість камерами відеоспостереження                     з метою спостереження за власним майном, що підтверджується розташуванням відеокамер, фіксація яких обмежена певним ракурсом.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі адвокат Пуйда Є. Ю. як представник ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року та залишити                     в силі заочне рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказано те, що суд апеляційної інстанції                         в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18,                                    від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12, від 18 січня 2023 року у справі                          № 752/24739/19, від 23 листопада 2022 року у справі № 523/11819/15-ц.
 
Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.   
 
Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача. Однак відповідач навмисне не отримувала судову кореспонденцію, а тому вважалася повідомленою про розгляд справи, у зв`язку з чим підстав для скасування заочного рішення не було. 
 
Об`єктив установленої камери направлений саме на квартиру позивача, під час відчинення і зачинення вхідних дверей  відбувається зйомка всередині квартири.                   В колі огляду також є загальний тамбур, який належить всім сусідам на поверсі. Камери працюють в режимі збереження інформації. 
 
Встановлення камер відеоспостереження приймається рішенням зборів мешканців багатоквартирного будинку. Погодження голови ОСББ не є достатнім для встановлення камери.
 
У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Верховець К. С. як представника ОСОБА_2 ,мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень.  
 
Доводи позивача про відсутність підстав для скасування заочного рішення необґрунтовані. 
 
Твердження скаржника про збирання, накопичення чи розповсюдження інформації є лише її припущенням. 
 
Встановлені камери фіксують лише місця загального користування в реальному часі (без накопичення запису) і не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження щодо певної особи й накопичення такої інформації.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
26 серпня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року справу призначено до розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 , в якій вона зареєстрована та проживає з 1998 року.
 
ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_5                         з 06 квітня 2021 року, і наприкінці 2021 року вона встановила на 8-му поверсі дві камери відеоспостереження: одну - біля вхідних дверей ОСОБА_1 , між квартирами АДРЕСА_2 , іншу - на стелі у спільному тамбурі.
 
На фотографіях видно, що відеокамери направлені в бік сходових клітин між поверхами, вхід до ліфту біля квартири позивача.
 
Для встановлення відеоспостереження відповідач отримала погодження від голови ОСББ, склавши схему встановлення відеокамер.
 
11 жовтня 2022 року ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 190 КУпАП за порушення правил зберігання зброї. (постанова суду у справі № 523/11467/22).
 
ОСОБА_2 20 грудня 2022 року зверталася із заявою до начальника відділення поліції № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, в якій просила вжити заходів до сусідки з квартири АДРЕСА_4 , яка висловлювалася на її адресу нецензурною лексикою з погрозами життю.
 
07 лютого 2024 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до начальника відділення поліції № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, в якій повідомляла про влаштування систематичних конфліктів, нецензурні висловлювання і погрози фізичною розправою.
 
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                             є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                            в  межах касаційної   скарги,   дійшов   висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно із статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Положеннями статті 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
 
Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише                              в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
 
Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
Частиною першою статті 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
 
За загальним правилом, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.
 
Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом,                     і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина перша статті 302 ЦК України).
 
Згідно з статтею 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише                          у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що встановлення камер відеоспостережень є втручанням у її приватне життя. Камери фіксують події, які відбуваються у коридорі та у вході до квартири позивача. 
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказувала, що камери встановлені   з метою безпеки і не мають змоги фіксувати власність позивача та її особисте життя. 
 
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного кодексу України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень                                       і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.
 
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)  передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного                і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві                           в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення,                                і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини                        є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (рішення ЄСПЛ від  20 червня 2017 року у справі «Богомолов проти Росії»).
 
Хоча мета статті 8 Конвенції переважно полягає у тому, щоб захистити осіб від свавільного втручання з боку органів державної влади, окрім цього первинно негативного зобов`язання, можуть існувати і позитивні зобов`язання, невід`ємні від дійсної поваги до приватного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на гарантування поваги до приватного життя навіть у сфері стосунків між приватними особами (рішення ЄСПЛ у справі «Еванс проти Сполученого Королівства» від 07 березня 2006 року).
 
За позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Антовіч та Мірковіч проти Чорногорії» від 28 листопада 2017 року, відеоспостереження, приховане чи відкрите, визнається серйозним втручанням у приватне життя.
 
У справі № C-212/13, Rynes v Urad pro ochranu osobnich udaju   суть справи зводилася до того, що  позивач встановив камеру для захисту власного будинку, яка знімала частину громадського простору. Чеський орган захисту даних оштрафував його за обробку персональних даних без згоди суб`єктів.  За результатами розгляду справи ЄСПЛ у рішенні від 11 грудня 2014 року суд зробив такі висновки: якщо відеоспостереження охоплює громадський простір, воно не є особистою діяльністю; за вказаних обставин вказана діяльність регулюється директивою, навіть якщо її здійснює фізична особа; застосування права на захист даних має включати і приватні системи відеонагляду, які можуть впливати на інших осіб. Таким чином, під час розгляду справ стосовно правомірності побутового відеоспостереження важливим є врахування балансу між безпековими інтересами особи, яка встановила/використовує камеру відеоспостереження і правом на приватність осіб, які можуть опинитися в зоні відповідного відеозапису
 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи  у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач не надала суду доказів порушення її прав унаслідок встановлення камер відеоспостереження.
 
За обставинами цієї справи, одна з камер відеоспостереження встановлена біля вхідних дверей позивача,  у тамбурі між квартирами АДРЕСА_2 .  
 
Ця камера очевидно знімає позивача під час виходу з власної квартири та повернення додому,  що може вказувати на контроль саме за поведінкою позивача та втручання у сферу її особистого життя.
 
За таких обставин суди, захищаючи право однієї особи на встановлення відеокамер у спільних приміщеннях будинку, не врахували, що реалізація прав однієї особи на безпеку і збереження власного майна не може здійснюватися за рахунок порушення прав іншої.
 
У цій справі необхідним є встановлення наявності чи відсутності порушеного права позивача на особисте життя, та у разі доведеності позовних вимог необхідно здійснити оцінку справедливої рівноваги між правом позивача на повагу до її особистого життя та інтересом відповідача на захист її майнових прав та публічним інтересом належного здійснення правосуддя з урахуванням ступеня втручання в право на повагу до приватного життя.
Апеляційний суд, погодившись із висновками районного суду не надав належної правової оцінки чи становить таке відеоспостереження втручанням у приватне життя позивача в розумінні статті 8 Конвенції, не встановив справедливої рівноваги між безпековими інтересами відповідача і правом позивача на повагу до її особистого життя і приватність. Суд також не перевірив, чи довела відповідач наявність нагальної суспільної необхідності для встановлення камер і чи могла відповідач досягти бажаної мети іншими способами.
 
За таких обставин висновок апеляційного суду про залишення рішення суду першої інстанції без змін та відмову у задоволенні позову є передчасним. 
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
Оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, повною мірою не встановлені, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) не має такої можливості, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, тому касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Пуйди Євгена Юрійовича як представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                          Є. В. Коротенко
            
                                                                                                          В. М. Коротун
 
                                                                                                          М. Ю. Тітов