ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/387/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Сафронової С.В., Ясенової Т.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року в адміністративній справі №160/387/25 (головуючий суддя першої інстанції - Сластьон А.О.) за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В 
Позивач 06.01.2025 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неналежному виконанні своїх службових та посадових обов`язків при отриманні, реєстрації та розгляді його письмової заяви про розповсюдження пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження від 18.12.2023, що призвело до порушення права на звернення до органу державної влади за захистом своїх прав та гідності;
- зобов`язати відповідача зареєструвати та розглянути належним чином його письмову заяву про розповсюдження пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження» від 18.12.2023 та повідомити про реєстрацію з повідомленням та про прийняті рішення та вжиті дії за вимогами у вказаній заяві;
- стягнути з відповідача за протиправні дії та бездіяльність, які полягають у неналежному виконанні своїх службових та посадових обов`язків при отриманні, реєстрації, розгляді його письмової заяви від 18.12.2023 та ненаданні відповіді у встановлені Законом строки, якими були порушені права позивача на звернення до органу державної влади за захистом своїх прав та отримання письмової відповіді, на його користь завдану цим порушенням моральну шкоду в розмірі 96000 гривень;
- визнати протиправним прийняте рішення відповідача, яке викладено у відповіді №89/10-3079/Мл від 03.06.2024 та полягає у неналежному виконанні своїх службових та посадових обов`язків при розгляді його письмової заяви від 18.12.2023 та викладених вимог у цій заяві, що призвело до порушення права на звернення до органу державної влади за захистом своїх прав та гідності;
- визнати протиправним надання відповідачем завідомо неправдивої інформації, яку викладено у відповіді №89/10-3079/Мл від 03.06.2024 щодо «опитування 19.12.2023 позивача та про відсутність у нього претензій щодо розгляду його заяв», яку було надано для прикриття та внаслідок неналежного виконання своїх службових та посадових обов`язків при розгляді його письмової заяви від 18.12.2023 та викладених вимог у цій заяві, чим було принижено гідність людини позивача та чергове розчарування в діях відповідача, що призвело до порушення його права на звернення до органу державної влади за захистом своїх прав та гідності та було принизливим;
- стягнути з відповідача за протиправне надання завідомо неправдивої інформації, яку викладено у відповіді №89/10-3079/Мл від 03.06.2024 щодо «опитування 19.12.2023 позивача та про відсутність у нього претензій щодо розгляду його заяв», яку було надано для прикриття та внаслідок неналежного виконання своїх службових та посадових обов`язків при розгляді його письмової заяви від 18.12.2023, чим було принижено гідність людини позивача та чергове розчарування в діях відповідача, на користь позивача завдану цим порушенням моральну шкоду в розмірі 96000 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 позивача засуджено до довічного позбавлення волі і з 30.07.2003 по теперішній час він відбуває покарання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)». Користуючись правами, передбаченими статтями 8 та 107, ч.2 ст.151 КВК України; п.1, п.2 розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5, (надалі - Правила №2823/5), ОСОБА_1 звернувся до ДУ «ДВК (№89)» із заявою від 18.12.2023 про розповсюдження щодо нього пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного стягнення та адміністративного провадження. Проте, в порушення вимог ст. ст. 8, 107 КВК України та ст.18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», посадові особи ДУ «ДВК (№89)» відповіді на вищевказану заяву позивача у визначений законодавством строк не надали, зазначені в заяві питання по суті не вирішили, перевірки не провели. В подальшому, за наслідками звернення позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, відповідач в червні 2024 року надав відповідь на заяву позивача від 18.12.2023. Проте, зазначена відповідь свідчить, що відповідачем будь-яких рішень за зверненням позивача не було прийнято, а заява по суті не розглянута. Позивач наголошує, що надана відповідь носить формальний характер та містить відомості про обставини, які не відповідають дійсності, а також заперечує проведення з ним будь-яких бесід за наслідками поданої заяви, а також відсутність претензій до керівництва установи з приводу розгляду заяв. Позивач зазначає, що відповідач своїми діями та допущеною ним бездіяльністю завдав позивачу душевних страждань і моральної шкоди, оскільки сприяв розповсюдженню щодо нього пліток одним із засуджених в соціальних мережах, а також перешкоджав реалізації права на належний розгляд звернення позивача.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у неналежному розгляді письмової заяви ОСОБА_1 від 18.12.2023 «про розповсюдження пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження», непроведенні перевірки викладених у заяві обставин, неповідомленні про результати перевірки та прийняте рішення.
Зобов`язано Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» розглянути на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, письмову заяву ОСОБА_1 від 18.12.2023 «про розповсюдження пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження» та повідомити ОСОБА_1 про прийняте рішення та вжиті заходи за наслідками розгляду заяви.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, також у рішенні наявна невідповідність висновків суду, викладених у такому рішенні, обставинам справи. Апелянт вказує, що 18.12.2023 року за вх.№ 5174 надійшла заява від засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про зобов`язання проведення внутрішньої перевірки та ініціації відкриття адміністративного та дисциплінарного провадження. Після резолюції керівництва установи під підпис видана на виконання старшому оперуповноваженому оперативного відділу, майору внутрішньої служби ОСОБА_2 .. Керуючись нормами Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом МЮУ від 28.08.2018 № 2823/5, заяву від 18.12.2025 розглянуто в усній формі, що не заборонено законом. 09.01.2024 нарядом Південно-Східного міжрегінального управління з питань виконання кримінальних покарань від 03.01.2024 №81/5-2024 засудженого до довічного позбавлення волі переведено до іншої установи, таким чином було попереджено розвиток даної події. Всі питання, які відносяться до медичного обслуговування засуджених/ ув`язнених, а також надання інформації з цього приводу (запити, довідки, скановані копії, звернення, тощо) не входять до компетенції начальників установ та повинні направлятися до «Філія Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях». Апелянт вважає, що доводи позивача щодо визнання протиправними дій керівництва, які полягають у неналежному виконанні своїх посадових та службових обов`язків при отриманні та розгляді письмової заяви ОСОБА_1 від 18.12.2023 є спростованими та такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що установа повністю діяла на підставі чинного законодавства. Щодо стягнення моральної шкоди, апелянт зазначив, що перегляд кореспонденції, не міг завдати моральної шкоди позивачу, згідно чого і не має підстав відшкодування моральної шкоди, передбачених статтею 1167 Цивільного кодексу України. Вказує, що підстави для задоволення основної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на свою користь з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. відсутні, оскільки суд першої інстанції не правильно надав оцінку обставинам, стосовно наявності завдання моральної шкоди позивачу.
Позивач подав відзив на скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
У період з 01.09.2025 року по 15.09.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 24.09.2025 року по 11.11.2025 року та з 13.11.2025 року по 09.12.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному. У період з 29.12.2025 року по 11.01.2026 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року засуджений до довічного позбавлення волі.
Протоколом засідання комісії Департамента з питань виконання кримінальних покарань у Дніпропетровській області з питань розподілу, направлення та переведення засуджених до позбавлення волі від 25.07.2003 №23 прийнято рішення про тримання засудженого до позбавлення волі ОСОБА_1 у ВК секторі максимального рівня безпеки (у приміщеннях камерного типу).
30.07.2003 позивача етаповано до ДУ «ДВК (№89)» для подальшого тримання під вартою у камерах сектору максимального рівня безпеки (надалі - СМРБ).
Відповідно до довідок від 25.10.2024 року №5-493 та від 09.12.2024 року №615 ОСОБА_1 прибув 02.02.2024 року до Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)».
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18.12.2023 року ОСОБА_1 звертався до начальника ДУ «ДВК (№89)» із заявою «про розповсюдження щодо нього пліток та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження». Зокрема, в зазначеній заяві позивач просив:
- розпочати внутрішню перевірку по фактам, викладеним в заяві, та за плітками, викладеними ОСОБА_3 в соціальній мережі ютуб, які принижують гідність людини та компрометують працівників адміністрації ДУ «ДВК (№89)»;
- вилучити у засудженого ОСОБА_4 телефони та планшет на час службової перевірки та передати їх у відділ ТСО ДУ «ДВК (№89)» для встановлення фактичних обставин: реєстрами ОСОБА_4 в соціальних мережах, викладення та розповсюдження ним в ютубі пліток та інших аудіо, фото та відео записів;
- з`ясувати, яким чином ОСОБА_5 передав своїй дружині ОСОБА_6 цей аудіозапис без дотримання встановлених норм КВК України та ПВР УВП;
- встановити осіб, які надали дозвіл ОСОБА_7 опубліковувати аудіозапис з плітками про засуджених СМРБ;
- зробити запит до офіційного представництва ютуб в Україні про надання інформації щодо ІР адрес, з яких був зареєстрований канал ОСОБА_4 , та ІР адрес, з якого було завантажений аудіозапис з плітками;
- ініціювати дисциплінарне провадження по відношенню до ОСОБА_4 за фактом порушення норм КВК України та ПВР, якими встановлені правила користування інтернетом, та фактом неправомірної передачі завідомо неправдивої інформації своїй дружині ОСОБА_6 для викладення на ютубі з метою дестабілізації роботи сектору максимального рівня безпеки;
- ініціювати адміністративне провадження за фактом порушення ОСОБА_3 ст.173 та ст.173-1 КУпАП (розповсюдження пліток та неправдивої інформації);
- доручити лікарям-психіатрам провести огляд засудженого ОСОБА_4 з метою з`ясування, чи є він психічно здоровою людиною, чи є він неосудною людиною, тобто людиною, яка не може усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану;
- доручити уповноваженій особі взяти у позивача пояснення по всіх викладених ним фактичним обставинам і цій заяві та долучити його пояснення до матеріалів дисциплінарного та адміністративного провадження.
Листом від 03.06.2024 року №89/10-3079/Мл Державна установа «Дніпровська виправна колонія (№89)» надала відповідь про те, що 19.12.2023 року старшим оперуповноваженим оперативного відділу установи ОСОБА_2 проведено бесіду в усній формі, що передбачено законом, із засудженими ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 .. В ході бесід із засудженими розглянуті вимоги заяви позивача. Претензій щодо розгляду заяви до керівництва установи зі сторони засуджених, в тому числі з боку ОСОБА_1 , не було.
Згідно із витягом медичної картки амбулаторного хворого №36 ОСОБА_1 , останній відповідно до висновків психіатра мав наступні захворювання: 04.06.2024 - емоційно-нестабільний розлад особистості, інсомнія; 12.06.2024 - емоційно-нестабільний розлад особистості, інсомнія, параноїдальний синдром; 18.06.2024 - параноїдальний синдром.
Не погодившись з неналежним розглядом відповідачем його заяви від 18.12.2023 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) встановлено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Частинами 1-2 статті 7 КВК України передбачено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Положеннями статті 8 КВК України визначено основні права засуджених, зокрема, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України:
на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню. Заходи впливу можуть застосовуватися до засуджених виключно на підставі закону; засуджені не можуть бути піддані медичним або іншим подібним дослідженням незалежно від їх згоди;
звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.
Приписами ч.1 ст.107 КВК України визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені.
Відповідно до ч.2 ст.151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.
Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5 (далі по тексту - Правила №2823/5).
Відповідно до ч.1 розділу ІІ Правил №2823/5 засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.
Засудженим можуть надаватися й інші права, реалізація яких не суперечить меті покарання, порядку і умовам виконання та відбування покарання.
Абзацами 1-2 пункту 1 розділу ІІІ Правил №2823/5 передбачено, що засуджені мають право подавати пропозиції, заяви та скарги в усній чи письмовій формі від свого імені. Письмові пропозиції, заяви та скарги направляються за належністю через адміністрацію установи виконання покарань. Вони реєструються в канцелярії установи виконання покарань і не пізніше ніж у триденний строк відправляються адресатам. Направлені адресатам пропозиції, заяви та скарги з питань одержання посилок (передач) і бандеролей, надання побачень, телефонних розмов, медичної допомоги, забезпечення речовим майном, а також інші звернення, які можуть бути вирішені по суті адміністрацією установи виконання покарань, розглядаються на місці, не чекаючи результатів їх розгляду організаціями або посадовими особами, яким вони адресовані.
Відповіді про результати розгляду пропозицій, заяв та скарг оголошуються засудженому під підпис при надходженні, але не пізніше ніж у триденний строк і долучаються до особової справи засудженого.
Адміністрація установ виконання покарань має забезпечити виконання вимог Закону України «Про звернення громадян».
Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 18.12.2023 року звернувся до начальника ДУ «ДВК (№89)» із заявою про розповсюдження пліток щодо нього іншим засудженим та організацію внутрішньої перевірки і ініціювання дисциплінарного та адміністративного провадження.
В апеляційній скарзі, так і у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує отримання вказаного звернення позивача та зазначає, що заяву ОСОБА_1 розглянуто по суті, а в письмовій формі відповідь не надавалася, оскільки порушене звернення було вирішено по суті шляхом проведення бесіди старшим оперуповноваженим оперативного відділу установи ОСОБА_2 з позивачем та засудженими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Як правильно зазначив суд першої інстанції, звернення позивача від 18.12.2023 року не було розглянуто відповідачем у визначений законодавством строк. 
Доказів протилежного матеріали справи не містять, а доводи апеляційної скарги вказані обставини не спростовують.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем подавалося письмове, а не усне звернення, та особистий прийом позивача в спірних правовідносинах відповідачем не проводився. Доказів протилежного відповідачем не надано. 
Відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не доведено, яке саме рішення прийнято під час особистого прийому засудженого ОСОБА_1 та яким чином керівництвом установи була здійснена перевірка виконання такого рішення.
Апеляційний суд вважає, що проведення старшим оперуповноваженим оперативного відділу установи ОСОБА_2 бесіди в усній формі із засудженими ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з приводу поданої позивачем заяви від 18.12.2023 року, не є належним розглядом заяви позивача ані в розумінні Закону України «Про звернення громадян», ані в розумінні КВК України.
Доводи відповідача про проведення службового розслідування стосовно засудженого ОСОБА_10 за фактом конфліктної ситуації з іншими засудженими, зокрема з позивачем, до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не підтверджені належним чином.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при розгляді звернення позивача від 18.12.2023 року було порушено встановлений законодавством порядок розгляду та перевірки звернення ОСОБА_1 , питання по суті звернення відповідачем не вирішено, перевірка не проведена, відповідь за зверненням не надана. Доказів на спростування вказаного висновку суду відповідачем не надано.

Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд першої інстанції зазначив, що позивачем належним чином доведено, а відповідачем не спростовано, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які підпадають під визначення моральної шкоди.
Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що розповсюджені іншим засудженим в мережі інтернет через платформу «ютуб» ганьбливі та упереджені відомості про позивача беззаперечно є такими, що завдають шкоди гідності та репутації особи. Також суд першої інстанції прийняв як доказ отримання позивачем психотравматичних захворювань внаслідок не розгляду його заяви від 18.12.2023 року, довідку відділу соціально-виховної та психологічної роботи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» від 17.06.2024 року №314, витяг із медичної картки амбулаторного хворого №36 від 26.06.2024 року, згідно яких 04.06.2024 року, 12.06.2024 року та 18.06.2024 року психіатром виявлено у позивача емоційно-нестабільний розлад особистості. Встановлено діагноз інсомнія, параноїдальний синдром.
Апеляційний суд вважає такі висновки передчасними та необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції в рішенні встановлено тільки відсутність проведення відповідачем належної перевірки заяви ОСОБА_1 від 18.12.2023 року, якою міг бути підтверджений факт наявності розповсюдження іншим засудженим в мережі інтернет через платформу ютуб ганьбливих та упереджених відомостей про позивача, судом такий факт також не встановлювався, як і не встановлено судом першої інстанції причинно-наслідковий зв`язок між психотравматичними захворюваннями позивача, виявленими в червні 2024 року та не розглядом відповідачем заяви ОСОБА_1 від 18.12.2023 року. 
Вказані вище довідка відділу соціально-виховної та психологічної роботи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» від 17.06.2024 року №314 та витяг із медичної картки амбулаторного хворого №36 від 26.06.2024 року також не містять встановлення лікарями такого причинно-наслідкового зв`язку. 
Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що у справі №160/4092/23 вже встановлювалися порушення відповідачем прав позивача при розгляді звернень від 24.10.2022 року, від 07.11.2022 року, від 05.12.2022 року, від 12.12.2022 року, від 23.01.2023 року, від 06.02.2023 року, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки вказані звернення стосувались умов відбування і порядку виконання покарання, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та вказані звернення не відносяться до предмету спору у справі, що розглядається .
Позивач зазначає, що протиправні дії відповідача негативно вплинули на його стан здоров`я, змусили звертатись за лікарською допомогою, чим завдали моральної шкоди, яка виявилася у моральних стражданнях та переживаннях, що призвело до погіршення здоров`я.
Апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджують завдання ОСОБА_11 такої шкоди та не було доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову.
В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Із врахуванням вищезазначених правових норм, апеляційний суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, у вказаному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби із встановленням причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням та подією, яка викликала (могла викликати) таке захворювання, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу нерозглядом відповідачем його заяви сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру, з яких суд при обрахуванні розміру компенсації міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди у відповідності до вимог статті 317 КАС України належить скасуванню та прийняття в цій частині рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом рішення суду в цій частині не переглядається.
Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року в адміністративній справі №160/387/25 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року в адміністративній справі №160/387/25 в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Сафронова 

суддя Т.І. Ясенова