Справа № 344/14054/24 
Провадження № 22-ц/4808/1747/25
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               головуючого судді        Баркова В. М.,
               суддів                         Василишин Л. В.,
                                       Максюти І. О.,
               секретар                Петрів Д. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2025 року у складі судді Мелещенко Л. В., ухвалене у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги були мотивовані тим, що у липні 2018 року відповідач ОСОБА_1 , який є сином двоюрідної сестри її чоловіка, запропонував їй та її чоловіку ОСОБА_3 вкласти кошти у господарську діяльність, на підтвердження чого вони домовились укласти відповідний договір. Вказувала, що 18 липня 2018 року вона переказала зі свого банківського рахунку в м. Чикаго США 20 000 доларів США на рахунок ОСОБА_1 в АТ «Акцент Банк», які він отримав 25 липня 2018 року. Однак, сторони не дійшли згоди щодо істотних умов співпраці, у зв`язку з чим договір між ними укладено не було. На прохання повернути отримані від неї кошти відповідач не реагував.
Посилаючись на те, що у відповідача відсутні правові підстави для отримання від неї грошових коштів, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 23 600 доларів США, з яких 20 000 доларів США основний борг, 3 600 доларів США – 3% річних, а також понесені нею судові витрати.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 23 600 доларів США, з яких 20 000 доларів США – основний борг та 3 600 доларів США – три проценти річних, а також 7 759,30 грн. судового збору.
У апеляційній скарзі на дане рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне встановлення та невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежне дослідження доказів та не з`ясування судом дійсної правової природи правовідносин, що склалися між сторонами, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_1 вважає взаємовиключними висновки суду першої інстанції про те, що у позивача та відповідача була певна домовленість щодо здійснення спільної господарської діяльності, беручи до уваги «Договір позики під розписку». Проте в подальшому суд відкинув існування договору позики, зазначивши, що критично ставиться до даного договору, як доказу наявності договору позики між сторонами.
Скаржник вказує, що судом було встановлено факт переказу коштів, однак не встановлено мету такого переказу. При цьому, судом не надано належної оцінки наданим відповідачем доказам, зокрема заяві відповідача до АТ «А-Банк» від 25 липня 2018 року, у якій зазначено, що кошти не пов`язані з підприємницькою діяльністю, відправником є тітка відповідача ОСОБА_2 , а мета переказу – ремонт квартири. Не врахував суд факту листування між сторонами, в якому підтверджується добровільність переказу коштів як допомоги, не пов`язаної з господарською діяльністю та наявність сімейних відносин між сторонами, що свідчить про характер безоплатної допомоги.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що протягом понад шести років після переказу коштів у позивачки не виникало будь-яких вимог чи претензій до нього. Більш того, позивачка неодноразово надсилала кошти в подальшому, що підтверджується відповідними доказами.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що позивачка ОСОБА_2 не скористалася правом звернення до банку для оскарження переказу протягом 180 днів, що свідчить про відсутність у неї наміру повернення коштів, як це прописано у квитанції про міжнародний грошовий переказ від 18 липня 2018 року.
На думку скаржника, суд безпідставно застосував норми ст. 1212 ЦК України, не встановивши, у чому саме полягала безпідставність набуття коштів. Суд не врахував, що кошти були переказані родичем добровільно, без будь-якого зобов`язання та без умови повернення. При цьому, позивачка не довела наявності підстав для застосування ст. 1046 ЦК, оскільки не подала жодного належного доказу передачі грошових коштів саме як позики на умовах повернення.
Відповідач ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 надала йому кошти у сумі 20 000 доларів США, знаючи, що між ними відсутній обов`язок з повернення коштів. Позивачка добровільно сплатила кошти, а тому її поведінка є суперечливою та порушує принцип добросовісності.
Також ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи на користь позивачки 3% річних в сумі 3 600 доларів США, безпідставно визначив строк виконання зобов`язання з 25 липня 2018 року, оскільки кошти позивачем були перераховані добровільно без будь-якого зобов`язання їх повернути і вимог повернення до подачі позову до суду жодних не ставила.
У надісланому на адресу суду відзиві представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Парфан Т. Д. доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, розмір яких орієнтовно становить 9 000 грн. Додатково вказує, що в підготованому відповідачем і підписаному проекті «Договору позики під розписку» скаржник підтвердив, що отримав від позивачки 25 липня 2018 року кошти в розмірі 20 000 доларів США грошовим переказом з Chase bank США на свій рахунок в «А-Банку» на створення і розвиток пивоварного бізнесу. Водночас в апеляційній скарзі апелянт стверджує, що позивачка переказала йому кошти для ремонту квартири, однак, в суді першої інстанції представник скаржника не зміг сказати на ремонт якої квартири нібито переказано кошти.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кобзана Р. М., який просив апеляційну скаргу задовольнити, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Парфана Т. Д., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновків, що спірні грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США є безпідставно набутим майном, яке відповідач ОСОБА_1 отримав від позивачки ОСОБА_2 , тому у відповідача виникло зобов`язання перед позивачкою повернути отримане майно. При цьому, суд першої інстанції вважав, що сторони не пов`язані жодними договірними правовідносинами щодо спірного майна.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, 18 липня 2018 року ОСОБА_2 переказала зі свого банківського рахунку в ДжейПіМорган Чейс Банк в місті Чикаго, США, на рахунок ОСОБА_1 в АТ «Акцент Банк», Україна, грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, які відповідач отримав 25 липня 2018 року, що підтверджується квитанцією про міжнародний грошовий переказ від 18 липня 2018 року (а.с. 12-15).
Факт одержання вказаних грошових коштів відповідач не заперечував.
Згідно наявної в матеріалах справи копії договору позики під розписку, укладеному між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 підтвердив, що отримав від ОСОБА_2 25 липня 2018 року грошову позику в розмірі 20 000 доларів США грошовим переказом з Chase bank США на свій рахунок в «А-Банку». Позику у вказаній сумі він отримав на створення і розвиток пивоварного бізнесу (а.с. 48).
Із змісту позовної заяви вбачається, що спірні кошти у розмірі 20 000 доларів США були надані ОСОБА_2 для ОСОБА_1 з метою відкриття останнім господарської діяльності, яку він разом із своїм товаришем ОСОБА_4 планували здійснювати в Івано-Франківській області. Також сторони домовились, що для підтвердження умов їх співпраці в подальшому укладуть договір. Однак, позивач відмовилася укладати договір на запропонованих відповідачем умовах, оскільки він не відповідав її волі щодо істотних умов інвестування коштів і співпраці з відповідачем та попросила повернути кошти.
Натомість відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи заперечував твердження позивачки про мету одержання ним коштів від ОСОБА_2 для відкриття бізнесу, зазначивши, що одержав вказані кошти в якості допомоги його сім`ї без обов`язку їх повернення.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України. 
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21).
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18).
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто немає правової підстави для передання коштів у момент такого передання, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.
У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, провадження № 61-15428св19.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача 20 000 доларів США, як безпідставно набуте майно на підставі статті1212 ЦК України.
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 надала суду докази переказу на ім`я відповідача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США, факт одержання яких відповідач ОСОБА_1 не заперечував.
Колегія суддів зауважує, що наявна в матеріалах справи копія «Договору під розписку» не свідчить про наявність між сторонами будь-яких договірних відносин, оскільки по-перше, даний договір був підписаний лише відповідачем. А по-друге, відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а не її копія чи документ, виготовлений за допомогою технічних засобів. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 757/128/23-ц (провадження № 61-17147св23).
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірні грошові кошти у розмірі 20 000 грн. набуті  ОСОБА_1 без правової підстави на те, а тому вони підлягають поверненню.
Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивачки 3 % річних від простроченої суми 
Зважаючи на вищезазначене, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно застосував норми ст.1212 ЦК України є необґрунтованими .
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в постанові суду, питання обґрунтованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що місцевим судом було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Доводи апеляційної скарги зводяться до цитування окремих абзаців рішення суду та незгоди з висновками суду, особистого бачення апелянтом обставин справи та хибного тлумачення норм матеріального та процесуального закону.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин, положень ЦК України та ЦПК України, судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом було порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, що згідно ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 грудня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       Л. В. Василишин

       І. О. Максюта