ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6547/20 Суддя (судді) першої інстанції: Чепенюк Ольга Володимирівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ» звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у м. Києві з невідновлення порушених прав ТОВ «ІН ПРОФІ» та невизнання податкових декларацій платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року (реєстраційний номер 9155133714), три квартали 2018 року (реєстраційний номер 9243863681), 2018 рік (реєстраційний номер 9310135290), І квартал 2019 року (реєстраційний номер 9084477170), півріччя 2019 року (реєстраційний номер 9169950875) та три квартали 2019 року (реєстраційний номер 9244985377) такими, що подані у день їх фактичного прийняття контролюючим органом;
- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві відновити порушені права ТОВ «ІН ПРОФІ» шляхом визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року (реєстраційний номер 9155133714) такою, що подана 27.07.2018; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2018 року (реєстраційний номер 9243863681) такою, що подана 07.11.2018; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за 2018 рік (реєстраційний номер 9310135290) такою, що подана 11.02.2019; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за І квартал 2019 року (реєстраційний номер 9084477170) такою, що подана 25.04.2019; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2019 року (реєстраційний номер 9169950875) такою, що подана 05.08.2019; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року (реєстраційний номер 9244985377) такою, що подана 21.10.2019;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 10.02.2020 №0132500410 про застосування до ТОВ «ІН ПРОФІ» штрафних (фінансових) санкцій у сумі 170,00 грн за неподання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року (реєстраційний номер 9244985377).
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.03.2018 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято рішення №2341204/26-15-12-04-19 про виключення ТОВ «ІН ПРОФІ» з реєстру платників єдиного податку з 31.03.2018. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2019 у справі №826/11365/18 вказане рішення контролюючого органу визнано протиправним та скасовано, судове рішення набрало законної сили 26.06.2019. З цієї дати Головне управління ДФС у м. Києві зобов`язане було поновити реєстрацію позивача як платника єдиного податку третьої групи, з 31.03.2018.
Зазначає, що відповідач не вчиняв жодних дій для виконання судового рішення і посилаючись на відсутність позивача на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності через виключення його з реєстру платників єдиного податку, не визнавав поданою прийняту від позивача податкову звітність з єдиного податку (починаючи з звітності за півріччя 2018 року і до часу подання звітності за три квартали 2019 року).
Лише після звернення до держаної виконавчої служби відповідач виконав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2019 у справі №826/11365/18.
Позивач зазначає, що оскільки визнане судом протиправним та скасоване рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 №2341204/26-15-12-04-19 про виключення ТОВ «ІН ПРОФІ» з реєстру платників єдиного податку є недійсним з моменту його прийняття, то і всі інші права позивача, що були порушені відповідачем у зв`язку із виключенням з єдиного реєстру платників податків на підставі нечинного рішення підлягають відновленню.
Стосовно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №0132500410 від 10.02.2020, зазначає, що ним застосовано штрафні санкції за неподання податкової звітності за три квартали 2019 року. 
Позивач вважає нарахування штрафних санкцій протиправним, оскільки своєчасно виконав обов`язок подання податкової звітності, а відповідач, не виконуючи наведене вище судове рішення, не підтвердив прийняття такої звітності через відсутність у Товариства статусу платника єдиного податку. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві з невідновлення порушених прав Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ» та невизнання податкових декларацій платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року (реєстраційний номер 9155133714), три квартали 2018 року (реєстраційний номер 9243863681), 2018 рік (реєстраційний номер 9310135290), І квартал 2019 року (реєстраційний номер 9084477170), півріччя 2019 року (реєстраційний номер 9169950875) та три квартали 2019 року (реєстраційний номер 9244985377) такими, що подані у день їх фактичного прийняття контролюючим органом.
Зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві відновити порушені права Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ» шляхом визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року (реєстраційний номер 9155133714) такою, що подана 27.07.2018; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2018 року (реєстраційний номер 9243863681) такою, що подана 07.11.2018; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за 2018 рік (реєстраційний номер 9310135290) такою, що подана 11.02.2019; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за І квартал 2019 року (реєстраційний номер 9084477170) такою, що подана 25.04.2019; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2019 року (реєстраційний номер 9169950875) такою, що подана 05.08.2019; визнання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року (реєстраційний номер 9244985377) такою, що подана 21.10.2019.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 10.02.2020 №0132500410 про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ» штрафних (фінансових) санкцій у сумі 170,00 грн за неподання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року (реєстраційний номер 9244985377).
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ» судовий збір у сумі 6306,00 грн (шість тисяч триста дві грн 00 коп.) та витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн (п`ять тисяч грн 00 коп.)
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління Державної податкової служби у м. Києві звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права, не з`ясовані всі обставини справи, не досліджені та не враховані надані до суду докази. 
Апелянт стверджує, що на момент подання позивачем податкових декларацій платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року №9155133714, три квартали 2018 року №9243863681, за 2018 рік №9310135290, перший квартал 2019 року №9084477170, півріччя 2019 року №9169950875 та три квартали 2019 року №9244985377, ТОВ «ІН ПРОФІ» перебувало на загальній системі оподаткування, оскільки рішенням від 30.03.2018 №2341204/26-15-12-04-19 останнього виключено з реєстру платників єдиного податку третьої групи. Деклараціям, що подавались в період оскарження рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку третьої групи присвоєно статус «історія подання», а тому дані декларації вважаються неподаними.
В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначає, що Головним управлінням не допущено протиправну бездіяльність та правомірно винесено податкове повідомлення-рішення від 10.02.2020 №0132500410.
Крім того, апелянт заперечує щодо розміру стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки заявлена позивачем сума є завищеною.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2025 та від 30.09.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника ТОВ «ІН ПРОФІ» до суду 15.09.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що підставою не визнання відповідачем прийнятої від позивача податкової звітності платника єдиного податку третьої групи слугувало виключно протиправне рішення контролюючого органу, а не дії чи бездіяльність платника податків.
Представник наголошує, що в силу положень п. 49.8 статті 49 Податкового кодексу України, прийняття поданої позивачем податкової звітності є обов`язком відповідача. Зважаючи, що подана позивачем податкова звітність отримана й прийнята відповідачем, однак не визнана ним поданою, у зв`язку із незаконним позбавленням позивача статусу платника єдиного податку, ухилення відповідачем від вчинення дій з відновлення порушених прав позивача шляхом визнання її поданою у день фактичного прийняття, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що така бездіяльність відповідача є протиправною.
Вважає, що позивач, як платник податків, який повною мірою виконав свій обов`язок з подання до контролюючого органу податкової звітності, не повинен нести відповідальність за її протиправне неприйняття контролюючим органом.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 №2341204/26-15-12-04-19 виключено ТОВ «ІН ПРОФІ» з реєстру платників єдиного податку з 31.03.2018. 
Товариство оскаржило це рішення до суду. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2019, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2019, у справі №826/11365/18 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 2341204/26-15-12-04-19 про виключення з реєстру платників єдиного податку та зобов`язано Головне управління ДФС у м. Києві поновити реєстрацію позивача як платника єдиного податку третьої групи з 31.03.2018.
Верховним Судом судові рішення не переглядалися, ухвалою від 02.09.2019 у справі №826/11365/18 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДФС у м. Києві.
Протягом часу оскарження вказаного рішення, Товариство подавало відповідну податкову звітність платника єдиного внеску, яку контролюючий орган приймав, проте її не визнавав, у зв`язку з присвоєнням статусу «історія подання».
Зокрема, подана позивачем, проте не визнана відповідачем така податкова звітність: за півріччя 2018 року, за три квартали 2018 року, за 2018 рік, за І квартал 2019 року, за півріччя 2019 року та за три квартали 2019 року.
Квитанціями № 2 від 27.07.2018, від 07.11.2018, від 11.02.2019, від 25.04.2019, від 05.08.2019 та від 21.10.2019 підтверджується, що декларація позивача за півріччя 2018 року прийнята контролюючим органом 27.07.2018 та зареєстрована за №9155133714; за три квартали 2018 року прийнята контролюючим органом 07.11.2018 та зареєстрована за №9243863681; за 2018 рік прийнята контролюючим органом 08.02.2019 та зареєстрована за №9310135290; за І квартал 2019 року прийнята контролюючим органом 25.04.2019 та зареєстрована за №9084477170; за півріччя 2019 року прийнята контролюючим органом 05.08.2019 та зареєстрована за №9169950875; за три квартали 2019 року прийнята контролюючим органом 21.10.2019 та зареєстрована за №9244985377.
Відповідач пояснює причину не відображення податкової звітності (фактично невизнання) позбавленням позивача статусу платника єдиного податку.
Так, листами від 01.08.2018 №38526/10/26-15-12-09-18, від 12.11.2018 №100347/10/26-15-12-09-18, від 13.02.2018 №26100/10/26-15-12-09-18, від 03.05.2019 №83169/10/26-15-12-09-18, від 07.08.2019 №147668/10/26-15-12-09-18 та від 24.10.2019 №30758/10/26-15-04-07- Головне управління ДФС у м. Києві повідомило позивачу про те, що подані ним податкові декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року, три квартали 2018 року, 2018 рік, І квартал 2019 року, півріччя 2019 року та три квартали 2019 року вважаються неподаними, у зв`язку з порушенням вимог нормативно-правових актів, а саме: зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період» (п. 48.3 ст. 48 гл. 2 розд. II Кодексу), оскільки у визначеному податковому (звітному) періоді платник не перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.
Також судом встановлено, що на підставі акта Головного управління ДПС у м. Києві від 11.01.2020 №6/26-15-04-41277162 про результати камеральної перевірки податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 ТОВ «ІН ПРОФІ», яким встановлено неподання до контролюючого органу податкової звітності за три квартали 2019 року, що є порушенням положень підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.02.2020 №6/26-15-04-10/41277162 про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 170,00 грн.
Товариство після отримання акта камеральної перевірки надіслало заперечення до акта камеральної перевірки від 11.01.2020. За результатом розгляду заперечень на акт перевірки, відповідач надав позивачеві відповідь від 19.02.2020р. №31316/10/26-15-04-10-18, якою повідомив, що на підставі висновків акта перевірки 10.02.2020 ним прийняте податкове повідомлення-рішення №6/26-15-04-10/41277162, а в разі незгоди з цим рішенням позивач має право на його оскарження в адміністративному або судовому порядку.
Судом встановлено, що з метою виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/11365/18, позивач звертався до відповідача з вимогою від 18.09.2019 вих. №19/1809/01 про добровільне виконання судового рішення, що підтверджується описом вкладення у цінний лист №0411200958136 та поштовою квитанцією (чеком) від 20.09.2019 №0042513.
У зв`язку з невиконанням самостійно та на вимогу платника податків рішення суду у справі №826/11365/18 та не поновленням реєстрації позивача як платника єдиного податку третьої групи з 31.03.2018, Товариство звернулося до органів державної виконавчої служби про його примусове виконання.
Після відкриття головним державним виконавцем Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві 02.10.2019 виконавчого провадження ВП №60196701 та вчинення дій в межах примусового виконання, відповідач виконав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2019 у справі №826/11365/18. Реєстрація позивача як платника єдиного податку третьої групи поновлена відповідачем шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку запису про анулювання реєстрації ТОВ «ІН ПРОФІ» на підставі протиправного рішення від 30.03.2018 №2341204/26-15-12-04-19, про що свідчить і постанова державного виконавця від 04.03.2020 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням судового рішення.
Водночас подану Товариством податкову звітність відповідач не визнав, а також застосував штрафні санкції за її неподання.
Не погоджуючись з такими діями ГУ ДПС у м. Києві, а також з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, ТОВ «ІН ПРОФІ» звернулося до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI.
За змістом пунктів 48.1, 48.2, 48.3, 48.4 статті 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пунктом 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.
Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.
Обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.
Податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування органу державної податкової служби, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).
У окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер та номер свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період.
Податкова декларація повинна бути підписана: керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до органу державної податкової служби. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником та особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку; фізичною особою - платником податків або його законним представником; особою, відповідальною за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації згідно із договором про спільну діяльність або угодою про розподіл продукції (пункт 48.5 статті 48 Податкового кодексу України).
Згідно з пунктом 48.7 статті 47 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.
Пунктом 49.8 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.
Таким чином, перелік підстав для відмови контролюючого органу від прийняття податкової декларації, визначений положеннями статей 48 і 49 ПК України, є вичерпним.
Згідно з пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України, за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.
При цьому, як передбачено пунктом 49.10 статті 49 Податкового кодексу України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.
Згідно пункту 49.13 статті 49 Податкового кодексу України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.
Відповідно до фактичних обставин справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2019, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2019 у справі №826/11365/18 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 2341204/26-15-12-04-19 про виключення з реєстру платників єдиного податку та зобов`язано Головне управління ДФС у м. Києві поновити реєстрацію позивача як платника єдиного податку третьої групи з 31.03.2018 (а.с.19-33).
На виконання рішення суду, реєстрація позивача як платника єдиного податку третьої групи поновлена відповідачем шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку запису про анулювання реєстрації ТОВ «ІН ПРОФІ» на підставі протиправного рішення від 30.03.2018 №2341204/26-15-12-04-19, що не заперечується відповідачем.
Оскільки визнане судом протиправним та скасоване рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 2341204/26-15-12-04-19 про виключення ТОВ «ІН ПРОФІ» з реєстру платників єдиного податку з 31.03.2018 є недійсним з моменту його прийняття, а реєстрація позивача як платника податків поновлена відповідачем з дати його первинної реєстрації (11.04.2017), а тому всі інші права позивача, що були порушені у зв`язку з виключенням з єдиного реєстру платників податків на підставі нечинного рішення підлягають відновленню.
При цьому, позивач як платник податків повною мірою виконав свій обов`язок з подання до контролюючого органу податкової звітності, подавши її у строки, встановлені Податковим кодексом України, а тому не повинен нести відповідальність за її протиправне невизнання (неприйняття) контролюючим органом.
Так, відповідно до матеріалів справи, подані позивачем декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року, за три квартали 2018 року, за 2018 рік, за I квартал 2019 року, за півріччя 2019 року та за три квартали 2019 року в повній мірі відповідають вимогам п.48.3 статті 48 Податкового кодексу України, зокрема містять достовірні відомості та такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітна); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація (півріччя 2018 року, три квартали 2018 року, 2018 рік, І квартал 2019 року, півріччя 2019 року та три квартали 2019 року); повне найменування платника податків згідно з реєстраційними документами (Товариство з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ»); код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України (41277162); місцезнаходження платника податків (04119, м. Київ, вул. Дорогожицька, б. 1); найменування контролюючого органу, до якого подається звітність (ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві); дата подання звіту (або дата заповнення); ініціали, прізвище та реєстраційний номер облікової картки керівника ТОВ «ІН ПРОФІ» ( ОСОБА_1 , р. н. о. к. п. п. НОМЕР_1 ); підпис керівника платника податку (ЕП ОСОБА_1 ).
Доданими до матеріалів справи квитанціями №2 від 27.07.2018, від 07.11.18, від 11.02.19, від 25.04.19, від 05.08.19 та від 21.10.19 підтверджується, що вищевказані податкові декларації подані позивачем у строки визначені положеннями пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, прийняті контролюючим органом 27.07.2018, 07.11.18, 11.02.19, 25.04.19, 05.08.19 та 21.10.19 й зареєстровані за №9155133714, №9243863681, №9310135290, №9084477170, №9169950875 та №9244985377 (а.с.46, 48, 50, 52, 54, 56).
Колегія суддів проаналізувавши вимоги апеляційної скарги дійшла висновку, що єдиною підставою для не визнання відповідачем поданої позивачем податкової звітності, слугувало позбавлення його статусу платника єдиного податку. 
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 2341204/26-15-12-04-19 про виключення ТОВ «ІН ПРОФІ» з реєстру платників єдиного податку з 31.03.2018 є недійсним з моменту його прийняття, а тому не може створювати для позивача жодних правових наслідків, в тому числі і тих, які пов`язані з відмовою у прийнятті поданої платником податків податкової звітності.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ефективним способом поновлення прав позивача, які порушені відповідачем шляхом протиправного не визнання поданими отриманих від позивача податкових декларацій платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за півріччя 2018 року, за три квартали 2018 року, за 201 8 рік, за І квартал 2019 року, за півріччя 2019 року та за три квартали 2019 року, буде прийняття рішення про зобов`язання відповідача відновити права позивача шляхом визнання відповідних податкових декларацій платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) такими, що подані у день їх фактичного подання.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 10.02.2020 №0132500410, колегія суддів зазначає, що застосування штрафних санкцій пов`язане з описаними вище обставинами, а саме: невизнання відповідачем поданої податкової звітності позивачем.
У спірному випадку судом не встановлено порушення позивачем вимог підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, оскільки податкова звітність за три квартали 2019 року Товариством подана своєчасно. Отримання контролюючим органом податкової декларації ТОВ «ІН ПРОФІ» з єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року 21.10.2019 та реєстрація її за №9244985377 підтверджується квитанцією №2 від 21.10.2019 (а.с.56).
Така декларація платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року містить усі відомості та обов`язкові реквізити.
Отже, застосування до позивача штрафу за неподання податкової звітності є безпідставним, адже відповідач протиправно, у зв`язку виключенням позивача з реєстру платників єдиного податку на підставі протиправного та скасованого у судовому порядку рішення від 30.03.2018 №2341204/26-15-12-4-19, не визнав поданою отриману від позивача податкову декларацію платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року.
Позивач як платник податку не повинен нести відповідальність за неправомірні дії та/або бездіяльність відповідача, що полягають у визнанні не поданою податкової декларацію платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за три квартали 2019 року та ухиленні від вчинення дій з відновлення порушених прав позивача шляхом визнання поданою цієї декларації з моменту її прийняття контролюючим органом.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що застосування штрафних санкцій на загальну суму 170,00 грн є безпідставним, а податкове повідомлення-рішення від 10.01.2020 №6/26-15-04-10/41277162 протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У даному випадку відповідачем не доведено законності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, а також не спростовано допущену протиправну бездіяльність в частині невжиття заходів для визнання та прийняття відповідної податкової звітності позивача.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.
Щодо доводів апелянта про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення стягнення 5 000,00 грн витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За приписами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Разом з цим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Колегія суддів зазначає, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду копії наступних документів: 
- договір про надання правничої допомоги №ІП-57/10-03/20 від 10.03.2020, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «СОЛ»; 
- дві додаткові угоди до договору від 10.03.2020 та від 12.03.2025; 
- ордер на надання правничої допомоги; 
- детальний опис робіт (наданих опис); платіжна інструкція №433 від 17.03.2020.
Згідно з умовами пункту 4.3 договору розмір, обчислення та строки сплати винагороди (гонорару) визначається за взаємною згодою сторін та оформлюється окремими додатковими угодами до договору.
У пункті 1.6 додаткової угоди №1 від 10.03.2020 до вищевказаного договору сторонами узгоджено, що розмір винагороди (гонорару) за надання адвокатом АО «СОЛ» таких послуг є фіксованим та становить 21 000,00 грн.
Відповідно до пункту 1.4 додаткової угоди №2 від 12.03.2025 сторонами узгоджено, що розмір винагороди (гонорару) за надання адвокатом АО «СОЛ» правничої (правової) допомоги, передбаченої пунктами 1.2-1.4 додаткової угоди №1 до цього договору, а також пунктом. 1.2 додаткової угоди №2 до цього договору, визначеної пунктом 1.4 додаткової угоди №1 до цього договору, є фіксованим та становить 21 000,00 грн.
У строки визначені пунктом 1.7 додаткової угоди №1 від 10.03.2020 ТОВ «ІН ПРОФІ» сплачено на користь АО «СОЛ» розмір винагороди (гонорару) за договором №ІП-57/10-03/20 від 10.03.2020 в сумі 21 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 17.03.2020 №433 АТ «Райфайзен Банк Аваль».
За змістом детального опису робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої (правової) допомоги №ІП-57/10-03/20 від 10.03.2020 послуги професійної правничої допомоги включають: правовий аналіз матеріалів, наданих клієнтом, щодо можливості визнання у судовому порядку протиправної бездіяльності контролюючого органу з невідновлення порушених прав позивача та невизнання податкової звітності 8 годин, підготовка позову 16 годин, складення заяви на усунення недоліків позову, заяви про прискорення розгляду справи, заяв про приєднання до матеріалів доказів надання правничої допомоги 3,5 годин, підготовка додаткових пояснень, про приєднання до матеріалів доказів надання правничої допомоги 3 години.
Подані докази судова колегія бере до уваги, аналізуючи обґрунтованість суми, заявленої до відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Згідно постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у разі недотримання вимог про співмірність суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд звертає увагу на те, що відповідач як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язана навести обґрунтування/розрахунок та надати відповідні докази на підтвердження доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем до суду першої інстанції не подано заперечення щодо розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, розрахунком таких витрат.
Здійснивши системний аналіз наведених вище доказів понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником позивача дій в процесі вивчення матеріалів справи та підготовки позовної заяви для забезпечення юридичного представництва інтересів, колегія суддів зазначає, що сума в розмірі 5000,00 грн відповідає принципу співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу.
При цьому судова колегія звертає увагу, що в апеляційній скарзі апелянт в обґрунтування своїх вимог зазначає, що наведена справа є справою незначної складності (малозначна справа), обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співрозмірності розподілу витрат на правничу професійну допомогу є завищеним у порівнянні з вимогами, які заявлені у позовній заяві.
Водночас враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, предмет спору, значення справи для позивача у порівнянні з розміром судових витрат, які він просить стягнути з відповідача, а також те, що позовні вимоги задоволено повністю, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вказав, що сума, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн є справедливою та співмірною.
Суд першої інстанції приймаючи рішення про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, проаналізував наданий представником позивача детальний опис робіт (наданих послуг).
Судом зменшено розмір витрат на правничу допомогу з посиланням, зокрема й на складність справи (є справою незначної складності та її розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін), значення справи для сторін, час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання кожної із послуг.
З огляду на зазначене, доводи апелянта про неспівмірність послуг категорії складності справи, колегія суддів вважає необґрунтованими та не бере до уваги.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн.
Позивач на підтвердження наданих адвокатом послуг правової допомоги у суді апеляційної інстанції надав:
- ордер на надання правничої допомоги серії АІ №1988709;
- додаткову угоду №3 від 26.08.2025 до договору про надання правничої (правової допомоги) №ІП-57/10-03/20 від 10.03.2020;
- платіжну інструкцію №1252 від 27.08.2025;
- детальний опис робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої (правової) допомоги №ІП-57/10-03/20 від 10.03.2020 та додаткової угоди №3 від 26.08.2025.
Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом:
- складено та подано до Шостого апеляційного адміністративного суду заяву про вступ у справу в якості представника;
- здійснено правовий аналіз апеляційної скарги, складено та подано до суду відзив на апеляційну скаргу;
- складено та подано детальний опис робіт (наданих послуг);
- складено та подано клопотання про долучення до матеріалів справи детального опису робіт (наданих послуг). Загальний обсяг витраченого часу 6 год.15хв.
Подані докази судова колегія бере до уваги, аналізуючи обґрунтованість суми, заявленої до відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Відповідачем заперечення до суду апеляційної інстанції щодо відшкодування витрат на правничу допомогу не подано.
Колегія суддів зауважує, що представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на 5 сторінках тексту, який фактично відтворює позицію позивача, викладену у позовній заяві, що не потребувало глибокого вивчення правової бази та судової практики, а також не вимагало від представника позивача, який є фахівцем в галузі права, значних зусиль під час підготовки до розгляду справи в суді апеляційної інстанції. У зазначеному відзиві містяться фактичні обставини справи та цитування висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у поєднанні з доводами, які були викладені у позовній заяві.
Крім цього, відзив та клопотання подано до суду та направлено представником позивача через систему «Електронний суд», що не потребувало від адвоката вчинення додаткових дій.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
Виходячи із принципу співмірності та розумності судових витрат, а також виконаної адвокатом роботи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат в розмірі 4000, 00 грн.
Вказаний розмір витрат обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час супроводу справи №640/6547/20 в суді апеляційної інстанції, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом апеляційного перегляду. 
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року у справі №640/6547/20 - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ 44116011) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ПРОФІ» (04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, 1, код ЄДРПОУ 41277162) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова