Єдиний унікальний № 946/6180/25 
Провадження № 1-кп/946/236/26 

У К Р А Ї Н А
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________

ВИРОК
Іменем України

03 лютого 2026 року        м. Ізмаїл
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області 
у складі: головуючого судді    ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання   ОСОБА_2 , 
розглянув у м. Ізмаїлі Одеської області у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62025150020002626, за обвинуваченням
ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тузли Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, інспектора прикордонної служби 3 категорії - мінометника групи мінометів відділення вогневої підтримки ІНФОРМАЦІЯ_2 , неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України (далі - КК),
сторона обвинувачення: прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_7 .

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним
1. ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, та проходячи військову службу на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії - мінометника групи ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_4 та/або військова частина НОМЕР_1 ) у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.ст. 11, 28 - 32, 35 - 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, 23.06.2025 приблизно о 15:35 год., перебуваючи у приміщенні прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_22, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у присутності особового складу підрозділу, відкрито відмовився виконати бойовий наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 №151-БН-(гриф) від 22.06.2025, який ставився заступником начальника загону з морально-психологічного забезпечення підполковником ОСОБА_9 , на здійснення маршу в операційну зону УВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », з яким ОСОБА_3 ознайомлено з роз`ясненням вимог вказаного наказу, які поставлені у відповідності до вимог Бойового розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_7 від 20.06.2025 №14428 (гриф), Бойового наказу ІНФОРМАЦІЯ_8 від 02.01.2025 №2 (гриф), розпорядження АДПСУ «Про доведення розпорядження» від 20.06.2025 №(гриф)/02.5-2272-(гриф), а також на виконання вимог Бойового розпорядження командира ОТУ « Одеса » №24/ОТУ/БР/3393дск від 20.06.2025 з метою участі у виконанні бойових (спеціальних) завдань із захисту національних інтересів і територіальної цілісності, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації (далі - РФ) проти України в районах ведення оборонної операції сил оборони, реалізації завдань усебічного забезпечення, відновлення боєздатності, поповнення безповоротних, санітарних втрат прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_10 , та подальшого виконання бойових (спеціальних) завдань в операційній зоні УВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». 
2.Своїми діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК, а саме непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника в умовах воєнного стану.

Частина статті КК, що передбачає відповідальність за злочин, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений
3.Кримінальний кодекс України
«Стаття 402. Непокора
1. Непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу -
…
4. Непокора, вчинена в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, -
караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.»

Докази на підтвердження встановлених судом обставин
4.Обставини вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення встановлені судом шляхом дослідження сукупності доказів, обсяг дослідження яких був визначений судом з урахуванням думок учасників судового провадження в порядку, передбаченому ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у відповідності до засад кримінального провадження, передбачених ст.ст. 22, 26 КПК, таких як диспозитивність, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
5.Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 вину у висунутому обвинуваченні визнав частково, пославшись на те, що у нього були всі законні підстави для звільнення з військової служби, та відмовився від дачі показань.
6.Незважаючи на часткове невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_3 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, наведеного у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, у повному обсязі підтверджується доказами, що були досліджені під час судового розгляду.
7.Так, підставою внесення відомостей 23.06.2025 до ЄРДР за №62025150020002626 (т. 2 а.п. 6) та початку досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні стало повідомлення, що надійшло 23.06.2025 о 15:05 год. на телефон чергового ВАЗОЧ ТУ ДБР у м.Миколаєві від начальника сектору власної безпеки НОМЕР_2 прикордонного загону підполковника ОСОБА_10 про те, що інспектор прикордонної служби 2 категорії - мінометник другого відділення інспекторів прикордонної служби третьої прикордонної застави першого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_22, солдат ОСОБА_3 23.06.2025 відкрито відмовився виконувати наказ на вибуття до м. Суми (ділянка відповідальності НОМЕР_3 прикордонного загону), що вбачається з рапорту оперативного чергового ТУ ДБР у м. Миколаєві (т. 2 а.п. 7).
8.Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 15.01.2025 
№46-ОС, солдата ОСОБА_3 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який прибув для подальшого проходження військової служби з ІНФОРМАЦІЯ_11 , на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_12 від 13.01.2025 №71-ОС та припису від 14.01.2025 №11, зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення з 15 січня 2025 року і призначено на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - навідника групи мінометів відділення вогневої підтримки третього відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування (т. 2 а.п. 18).
9.З витягів з наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 20.01.2025 №32-ВВ та від 19.02.2025 №76-ВВ вбачається, що солдат ОСОБА_3 , на підставі службових завдань начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (№02.2/3748/25-Вн від 17.01.2025. №02.2/9226/25-Вн від 17.02.2025) та посвідчень про відрядження №2458 та №2867, відповідно з 20.01.2025 та з 19.02.2025 на службовому транспорті був відряджений до відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_13 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_14 » (тип Б), з метою посилення охорони державного кордону на ділянці відповідальності (т. 2 а.п. 20, 21).
10.Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 23.02.2025 №83-ВВ, солдат ОСОБА_3 , на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_12 від 20.02.2025 №425-ВВ та посвідчення про відрядження №695-ВДР-1474 від 22.02.2025, з 23.02.2025 на службовому транспорті вибув на навчання до ІНФОРМАЦІЯ_15 ( АДРЕСА_1 ) (т. 2 а.п. 22), а відповідно до витягу з наказу від 22.05.2025 №229-ВВ, солдат ОСОБА_3 , на підставі посвідчення про відрядження №1483-ВДР-1474 від 01.05.2025, 21.05.2025 прибув з навчання (т. 2 а.п. 23).
11.У подальшому, як вбачається з витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 17.06.2025 №431-ОС, солдата ОСОБА_3 , на підставі рапорту начальника прикордонної зенітної ракетно-артилерійської застави прикордонної комендатури швидкого реагування майора ОСОБА_11 (внутрішній №02.27/33989/25-Вн від 17.06.2025), призначено на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - гранатометника другого відділення інспекторів прикордонної служби третьої прикордонної застави першого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування (т. 2 а.п. 19).
12.Відповідно ж до витягу з бойового наказу ІНФОРМАЦІЯ_5 на здійснення маршу в операційну зону УВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » №151-БН-(гриф) від 22.06.2025, у відповідності до вимог Бойового розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_7 від 20.06.2025 №14428(гриф), Бойового наказу ІНФОРМАЦІЯ_8 від 02.01.2025 №2(гриф), розпорядження АДПСУ «Про доведення розпорядження» від 20.06.2025 №(гриф)/02.5-2272-(гриф), з метою участі у виконанні бойових (спеціальних) завдань із захисту національних інтересів і територіальної цілісності, відсічі та стримування збройної агресії РФ проти України в районах ведення оборонної операції сил оборони, реалізації завдань усебічного забезпечення, відновлення боєздатності, поповнення безповоротних, санітарних втрат прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_16 (далі - приккшр), подальшого виконання бойових (спеціальних) завдань в операційній зоні УВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », а також на виконання вимог Бойового розпорядження командира ОТУ « Одеса » №24/ОТУ/БР/3393дск від 20.06.2025, було наказано 23.06.2025 здійснити марш СіЗ приккшр НОМЕР_2 прикордонного загону та зведеного підрозділу БпАК впс (тип С) НОМЕР_4 прикордонного загону (т. 2 а.п. 8). З цього ж витягу вбачається, що старшим колони призначений старший офіцер оперативного відділу штабу майор ОСОБА_12 , якому наказано здійснити рух колон за основним маршрутом: Ізмаїл - Суми (ділянка відповідальності НОМЕР_3 прикордонного закогу), марш розпочати о 05:00 год. 23.06.2025, час готовності до виконання завдань - 20:00 год. 22.06.2025.
13.Підпунктом 18 п. 1 Додатку №1 до бойового наказу №151-БН-(гриф) від 22.06.2025 солдата ОСОБА_3 визначено як військовослужбовця, який повинен був здійснити відповідне переміщення (марш) (т. 2 а.п. 12 - 13), а згідно з п. 28 Додатку №2 - солдат ОСОБА_3 мав здійснити марш за маршрутом Ізмаїл - Суми на автобусі «Богдан» д.н.з. НОМЕР_5 (т. 2 а.п. 9 - 11).
14.Витяги з вказаного бойового наказу та з додатків до нього мають усі необхідні реквізити (найменування, ім`я посадових осіб, які їх видали, які погодили, номери, дату видачі), у тому числі вони посвідчені печаткою та підписом посадової особи військової частини НОМЕР_1 , а саме заступником начальника штабу - начальником оперативного відділу штабу ОСОБА_13 , яким, до речі, складені додатки до вказаного наказу, тобто вони виготовлені таким самим способом, як і оригінал наказу та додатки до нього, у зв`язку з чим вони, на думку суду, відповідають ознакам дублікатів документів, які відповідно до ч. 4 ст. 99 КПК визнаються судом як оригінали документів.
15.Крім того, враховуючи, що вказаний наказ з додатками є документом для службового користування та містить інформацію у сфері національної безпеки та оборони, оскільки містить інформацію, яка стосується підготовки та проведення військових операцій, розгортання військ, чисельності, дислокації, зброї та озброєння, військової техніки та бойової готовності прикордонної комендатури швидкого реагування військової частини НОМЕР_1 , на що наголосив командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 в запереченнях на клопотання захисника про тимчасовий доступ до речей і документів, то вказана інформація не стосується обставин, що мають значення для розглядуваного кримінального провадження про непокору ОСОБА_3 , у зв`язку з чим дослідження і долучення усього наказу в оригіналі є недоцільним та суперечитиме національним інтересам, оскільки призведе до розголошення у відкритому судовому засіданні відомостей про національну безпеку та оборону України у воєнний час. До того ж, вказаний наказ з додатками містять багато іншої інформації, дослідження якої не відповідає суті висунутого ОСОБА_3 обвинувачення та не має значення для розглядуваного кримінального провадження. Тому, на думку суду, стороною обвинувачення обґрунтовано відповідно до ч. 6 ст. 99 КПК надано лише витяг з досліджуваного наказу та з його додатків, які містять інформацію виключно щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , яка і має значення для розглядуваного кримінального провадження та стосується суті висунутого йому обвинувачення. Що стосується посилань сторони захисну на необхідність отримання повного тексту оригіналу наказу для встановлення кола інших військовослужбовців, яких він стосувався, для їх допиту, то сторона захисту не була позбавлена можливості встановити відповідну інформацію іншим чином, зокрема, шляхом постановки відповідних запитань свідкам, які були допитані під час судового розгляду та які є військовослужбовцями, у тому числі посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , шляхом витребування відповідної інформації з цієї ж військової частити, а також шляхом дачі відповідних пояснень самим обвинуваченим. Але такими своїми можливостями сторона захисту не скористалася, хоча мала для цього все необхідне. 
16.Солдат ОСОБА_3 22.06.2025 під підпис був ознайомлений з положеннями чинного законодавства, у тому числі з положеннями КК про кримінальну відповідальність за непокору, тобто за відкриту відмову виконувати наказ начальника, а також за інше умисне невиконання наказу за ч. 4 ст. 402 КК, що вбачається з відповідної відомості, в п. 33 якої міститься підпис обвинуваченого (т. 2 а.п. 14 - 17).
17.Крім того, з журналу обліку заходів роботи з персоналом прикордонної комендатури швидкого реагування вбачається, що впродовж 2025 року із ОСОБА_3 було проведено ряд виховних заходів, спрямованих на недопущення порушень військової дисципліни, правопорядку, вчинення злочинів та адміністративних правопорушень, самовільного залишення військової частини, дезертирства, непокори, невиконання наказів командирів (т. 2 а.п. 46 - 53).
18.Про доведення зазначеного бойового наказу до обвинуваченого ОСОБА_3 та про відкриту відмову останнього від його виконання під час судового розгляду пояснив свідок ОСОБА_9 , який зазначив, що він є військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_5 , займає посаду заступника начальника прикордонного загону з морально-психологічного забезпечення, є прямим начальником військовослужбовця ОСОБА_3 , неприязних відносин з останнім у нього не виникало, лише службові відносини. Так, свідок розповів, що 23.06.2025 ОСОБА_3 , перебуваючи на території прикордонної комендатури швидкого реагування, відкрито, привселюдно відмовився виконувати наказ, при цьому йому було роз`яснено його права та обов`язки. Він зауважив, що почувши відмову від ОСОБА_3 виконувати наказ, останньому повторно було поставлено наказ. Перший раз наказ оголошував військовослужбовцям, у тому числі ОСОБА_3 , ОСОБА_15 приблизно о 05:00 год. ранку 23.06.2025, під час цього оголошення були присутніми близько 50 військовослужбовців, реакція ОСОБА_3 була як відмова від його виконання, він мовчав, опустивши голову, потім сказав, що у нього загинув брат. Згодом він ( ОСОБА_9 ) приблизно о 15:30 год. цього ж дня повторно довів цей же наказ ОСОБА_3 у присутності 3 - 5 осіб. Наказ доводив особисто він, оскільки в той час безпосередній командир ОСОБА_3 перебував на виконанні військового обов`язку. Факт відмови був зафіксований на камеру, а саме як ОСОБА_3 вийшов зі строю та відкрито відмовився від виконання наказу, при цьому він не повідомляв, що має намір звільнитися з лав військової служби, лише зазначив про загибель брата, а також про незадовільний стан свого здоров`я. У зв`язку з цим було прийнято рішення переглянути висновки ВЛК, згідно яким виявилось, що ОСОБА_3 придатний до військової служби. Він також зауважив, що згідно Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовець має право відмовитись від явно злочинного наказу. Як виявилось пізніше, зі слів самого ОСОБА_3 , його брат загинув у ДТП, а не при виконанні військового обов`язку. Він зазначив, що ОСОБА_3 був призваний до військової служби у 2025 році, за декілька місяців до відмови від виконання наказу, має звання солдата, для якого начальники комендатури та їх заступники є прямими начальниками. У свою чергу, начальники комендатури, заступники начальника комендатури, начальники застав та їх заступники є безпосередніми командирами. Документом, який подається для звільнення з військової служби, є рапорт, який формується в письмовій формі, усну форму рапорту про звільнення не передбачено, також до рапорту мають бути долучені додатки, які підтверджують поважну причину звільнення. Всі накази, які ставляться військовослужбовцям, мають бути виконані беззастережно. Він зазначив, що лише 23.06.2025 почув від ОСОБА_3 , що у нього, нібито, є підстави для звільнення з військової служби. До цього він такої інформації не отримував. Крім того, у ОСОБА_3 був час надати відповідні документи, що підтверджували би підстави для звільнення з військової служби, проте він цією можливістю не скористався. Військовослужбовців ніхто не обмежує у використанні мобільних телефонів, того дня телефон у ОСОБА_3 був при собі.
19.Крім того, про зазначені обставини докладно пояснили й свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які безпосередньо були присутніми під час поставки бойового наказу на марш начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 22.06.2025 №151-БН-(гриф).
20.Так, свідок ОСОБА_11 під час судового розгляду пояснив, що він є військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_5 , займає посаду начальника зенітної ракетно-артилерійської застави прикордонної комендатури швидкого реагування, з обвинуваченим ОСОБА_3 перебуває у службових відносинах. Свідок розповів, що під час постановки наказу заступником начальника відділу морально-психологічного забезпечення підполковником ОСОБА_9 він знаходився поряд з ОСОБА_3 . Наказ був доведений до ОСОБА_3 в усній формі, проте ОСОБА_3 відкрито відмовився від його виконання на камеру, дослівно підстави відмови від виконання наказу він не пам`ятає. Він зазначив, що з приводу відмови від виконання наказу за станом здоров`я, то ОСОБА_3 за медичною допомогою не звертався, проте він хотів звільнитись з військової служби, у зв`язку зі смертю рідного брата, який помер, але не в зоні ведення бойових дій, а тому підстав для звільнення у ОСОБА_3 не було. Командира військової частини на той момент на території частини не було, а тому обов`язки начальника штабу виконував підполковник ОСОБА_9 . Також свідок зазначив, що не відмовлявся від прийняття пакету документів, які привезла матір обвинуваченого ОСОБА_3 , що, начебто, підтверджували наявність у нього підстав для звільнення з військової служби. Свідок вказав, що для звільнення з військової служби військовослужбовець повинен надати рапорт, складений у письмовій формі, з додаванням документів, згідно чинного законодавства, які направляються до командира частини на розгляд. Безпосередньо командир частини відпрацьовує рапорт разом з військовослужбовцем, а він ( ОСОБА_11 ), у свою чергу, лише приймає документи від військовослужбовця та надає їх на розгляд та на підпис командиру. З його слів, з письмовим рапортом про звільнення з військової служби обвинувачений ОСОБА_3 не звертався, хоча й звертався з усними питаннями, показував копії документів. Починаючи з січня 2025 року питання про наявність підстав для звільнення ОСОБА_3 з військової служби взагалі не ставилось. Крім того, він зазначив, що неприйняття рішення щодо звільнення військовослужбовця та неподання ним рапорту не є підставами для звільнення з військової служби та від виконання наказів.
21.Свідок ОСОБА_18 під час судового розгляду пояснив, що є він військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на посаді водія прикордонної комендатури швидкого реагування. Так, він зазначив, що обвинуваченого ОСОБА_3 не бачив часто, але був безпосереднім свідком його відмови від виконання бойового наказу, який ставив заступник начальника відділу морально-психологічного забезпечення підполковник ОСОБА_9 , наказ оголошувався на вулиці в комендатурі швидкого реагування, присутніми були близько 20 військовослужбовців. Після відмови, ОСОБА_3 перепитували чи дійсно він відмовляється від виконання наказу, на що він відповів згодою. Причин відмови та скарг на стан здоров`я від ОСОБА_3 він не чув, фактів тиску на обвинуваченого не було. Підполковник ОСОБА_9 займав посаду «замполіта» (заступника командира з морально-психологічного забезпечення), саме він перед шикуванням доводив в усній формі наказ обвинуваченому ОСОБА_3 . З його слів, про підстави для звільнення ОСОБА_3 з військової служби він дізнався від інших військовослужбовців вже після цієї події. Також він розповів, що, окрім нього, свідками відмови ОСОБА_3 від виконання бойового наказу були військовослужбовці, підполковник ОСОБА_9 та майор ОСОБА_11 .
22.Свідок ОСОБА_19 під час судового розгляду пояснив, що є військовослужбовцем прикордонного загону в/ч НОМЕР_1 , займає посаду техніка-водія, особисто з ОСОБА_3 він не знайомий та не перебуває з ним в одному підрозділі. Він розповів, що військовослужбовці прикордонної комендатури були зібрані на території комендатури, в ході шикування заступником начальника загону з морально-психологічного забезпечення підполковником ОСОБА_9 , у присутності начальника прикордонної зенітної ракетно-артилерійської застави прикордонної комендатури швидкого реагування майора ОСОБА_11 був доведений наказ щодо виконання заходів по захисту Батьківщини, який стосувався ОСОБА_3 . Наказ оголошувався при військовослужбовцях, які не були задіяні по службі та перебували в нарядах, що складало приблизно 10 чоловік, перебування інших військовослужбовців, які вже на той час вибули з військової частини, йому невідомо. Він безпосередньо чув відмову ОСОБА_3 від виконання бойового наказу, його декілька разів перепитували, на що він відповідав «я відмовляюсь», без зазначення вагомих на то причин перед строєм. З його слів, ОСОБА_3 , нібито, не висловлював причини для звільнення, була просто відкрита відмова виконувати наказ. Також він не пам`ятає скарг з боку обвинуваченого ОСОБА_3 чи причини відмови від виконання наказу. Крім того, він зазначив, що військовослужбовці систематично попереджаються про кримінальну відповідальність за невиконання наказу чи за відмову від виконання наказу, особливо у тих випадках коли щось трапляється.
23.Свідок ОСОБА_17 під час судового розгляду пояснив, що в жодних стосунках з обвинуваченим ОСОБА_3 не перебуває, знає його як військовослужбовця, який призваний на військову службу під час мобілізації в січні 2025 року. Так, він розповів, що 23.06.2025 приблизно о 05:00 год. ранку в.о. начальника штабу підполковником ОСОБА_21 було організовано шикування військовослужбовців для постановки бойового наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_22 , а саме про відбуття до м. Суми, під час якого був присутнім в тому числі і ОСОБА_3 , який після оголошення наказу відкрито висловив відмову його виконувати. Він також був присутнім під час шикування, де перебувало усього приблизно 30 - 40 військовослужбовців. Під час шикування був присутній і майор ОСОБА_11 . Поведінка у ОСОБА_3 була стурбованою, він висловився, що не хоче виконувати наказ, у зв`язку з чим він разом із працівниками відділу морально-психологічного забезпечення провів з ОСОБА_3 стабілізаційні заходи, в ході яких останньому пояснили, що від`їзд до м. Суми не надовго, наказ є обов`язковим для виконання, однак він все одно відмовився їхати. Об`єктивних причин відмови від виконання наказу у ОСОБА_3 не було, він просто висловив своє небажання їхати до м. Суми. Цього ж дня приїхали працівники ДБР, у присутності яких заступником начальника прикордонного загону з морально-психологічного забезпечення підполковником ОСОБА_9 повторно був оголошений бойовий наказ, але ОСОБА_3 знову відмовився від його виконання, в усній формі повідомив про те, що у нього є підстави для звільнення з військової служби через загибель брата під час виконання обов`язків, сказав, що є підтверджуючі документи, однак офіційних документів він не надавав, жодних рапортів від нього також не надходило. Після чергової відмови він разом з працівниками ДБР спілкувався з ОСОБА_3 . Крім того, з ОСОБА_3 проводив бесіду як ОСОБА_23 , так і ОСОБА_9 . При доведенні наказу здійснювалась відеозйомка, ким саме йому невідомо. Він також зазначив, що йому невідомі випадки неприйняття комендатурою НОМЕР_2 прикордонного загону документів від військовослужбовців щодо звільнення з військової служби. Крім того, він не знає чи були у ОСОБА_3 проблеми зі здоров`ям, на його думку, саме морально-психологічний стан останнього послугував висловлюванням відмови від виконання наказу.
24.Свідок ОСОБА_16 під час судового розгляду пояснив, що на даний час він є слухачем ІНФОРМАЦІЯ_17 , проте станом на травень - серпень 2025 року обіймав посаду начальника прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонного загону. Він зазначив, що ОСОБА_3 дійсно на той час проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні, за час проходження військової служби зарекомендував себе посередньо. У зв`язку з тим, що він майже його не бачив, то нічого більше сказати не може. До безпосередніх обов`язків солдата ОСОБА_3 входило виконувати посадові обов`язки, виконувати накази щодо посилення охорони державного кордону. Окрім ОСОБА_3 , в його підпорядкуванні перебувало усього 30 військовослужбовців. У вказаний період часу були бойові розпорядження щодо переміщення до інших міст України для виконання бойових завдань, постановка наказів відбувається перед відбуттям, а саме перед самим виїздом безпосередньо. Він багато разів відбував у подібні відрядження, тому точні обставини того дня він докладно не пам`ятає. Того дня виїжджало 20 військовослужбовців, він був старшим групи, яка виїжджала. На той час безпосереднім командиром ОСОБА_3 був він як начальник застави та майор ОСОБА_11 . Наказ про відбуття о 06:00 год. ранку ставив перший заступник командира загону - начальник штабу полковник ОСОБА_24 , інші посадові особи наказ не ставили. Точну дату він не пам`ятає, можливо це було у квітні - травні 2025 року. Він зауважив, що після постановки наказу ОСОБА_3 висловив відмову від виконання наказу, у зв`язку з чим його забрали із строю, а інша частина військовослужбовців, включаючи його, зранку відразу ж вибула з частини для виконання бойового наказу. Що саме відбувалося далі йому невідомо, бо він поїхав разом з іншими. Під час проходження служби ОСОБА_3 не виказував небажання проходити військову службу, не повідомляв про наявність підстав для звільнення з військової служби, підстав для не переміщення чи для відстрочки. Проте незадовго до постановки наказу (за день - два до виїзду), коли він перебував на чергуванні, приїжджала мати ОСОБА_3 та привозила якісь документи. Особисто до нього ОСОБА_3 з рапортом про звільнення з військової служби не звертався. Крім того, він зазначив, що майор ОСОБА_11 не міг в усній формі відпрацювати письмовий рапорт ОСОБА_3 . Можливо й надав усну відповідь, оскільки ОСОБА_3 звернувся до нього також в усній формі. Навіть у тому випадку, якщо у військовослужбовця є підстави для звільнення з військової служби, але вони не оформлені документально, то це не звільняє військовослужбовця від виконання своїх обов`язків та наказів.
25.Деякі неточності показань ОСОБА_16 щодо дати, коли відбувалися розглядувані події, а також щодо того, хто саме зранку першочергово доводив наказ до відома військовослужбовців, суд пов`язує з тим, що ОСОБА_16 , з його ж слів, часто виїжджав для виконання бойових завдань, а тому може плутати деякі деталі кожної поїздки. Проте про інші обставини, що мають значення для цього провадження, у тому числі щодо відкритої відмови ОСОБА_3 від виконання бойового наказу, щодо відсутності підстав для звільнення останнього з військової служби, а також щодо його не звернення з цим питанням у встановленому порядку з письмовим рапортом з додаванням необхідних документів, ОСОБА_16 надав послідовні та чіткі пояснення, які повністю в цій частині співпадають з показаннями інших допитаних під час судового розгляду свідків. Саме тому у суду не виникає сумнівів у правдивості та достовірності показань, наданих свідком ОСОБА_16 .
26.Таким чином, вказані показання свідків є послідовними та такими, що повністю узгоджуються між собою, підстав для обмовляння вказаними свідками обвинуваченого ОСОБА_3 стороною захисту не наведено та судом таких не встановлено. У зв`язку з цим суд не вбачає підстав не довіряти показанням вказаних свідків, а тому визнає їх достовірними. Зазначені показання свідків повністю, однозначно та чітко підтверджують обставини того, що обвинуваченому ОСОБА_3 23.06.2025 неодноразово повноважними особами, а саме спочатку в.о. першого заступника начальника НОМЕР_2 прикордонного загону - начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_25 , а згодом заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_18 ОСОБА_9 , доводився до відома ОСОБА_3 бойовий наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 на здійснення маршу в операційну зону УВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », проте обвинувачений  ОСОБА_3 у присутності інших військовослужбовців відкрито відмовився від його виконання. 
27.Враховуючи, що бойовий наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 №151-БН-(гриф) від 22.06.2026, який стосувався у тому числі і обвинуваченого ОСОБА_3 , був виданий начальником цього 17 прикордонного згону за його підписом та за підписом в.о. першого заступника начальника цього ж закону - начальником штабу підполковником ОСОБА_25 , який й першочергово його оголосив 23.06.2026 о 05:00 год. ранку у тому числі й ОСОБА_3 , то останній безумовно був зобов`язаний його виконати, навіть якщо пізніше в той же день о 15:35 год. цей же наказ був оголошений іншою посадовою особою 17 прикордонного закону ДПСУ - заступником начальника прикордонного загону з морально-психологічного забезпечення підполковником ОСОБА_9 , який, до того ж, є прямим начальником ОСОБА_3 як військовослужбовця. В цьому аспекті є визначальним те, що заступник начальника прикордонного загону з морально-психологічного забезпечення підполковник ОСОБА_9 не видавав бойовий наказ №151-БН-(гриф) від 22.06.2026, а лише оголосив його та довів його зміст до військовослужбовця ОСОБА_3 23.06.2026 о 15:35 год. Сам бойовий наказ був виданий та підписаний найвищою посадовою особою цього 17 прикордонного згону, а саме начальником. Крім того, заступник начальника прикордонного загону з морально-психологічного забезпечення підполковник ОСОБА_9 за вищою посадою та за вищим званням також мав повноваження ставити накази солдату ОСОБА_3 , але в цьому провадженні не розглядається питання наявності повноважень у підполковника ОСОБА_9 віддавати накази солдату ОСОБА_3 , оскільки бойовий наказ, у відкритій відмові виконати який ОСОБА_3 обвинувачується, був виданий не ним, а найвищою посадовою особою 17 прикордонного закону, а саме начальником, а підполковник ОСОБА_9 його не видав, а лише оголосив, тобто довів до відома обвинуваченого. Безумовно видання наказу є відмінним від його оголошення (доведення до відома). Видати наказ може одна посадова особа, а оголосити його зміст (довести до виконавців) може зовсім інший військовослужбовець. І сила обов`язковості такого наказу, що лише оголошується (доводиться до відома) іншим військовослужбовцем, не зменшується. 
28.Вищенаведені досліджені судом докази повною мірою самі по собі доводять зазначені обставини щодо доведення до відома ОСОБА_3 бойового наказу та щодо відкритої відмови останнього від його виконання.

Щодо відеозапису
29.Але, окрім наведених доказів, які самі по собі є достатніми для висновку про доведеність відкритої відмови ОСОБА_3 виконати наказ начальника, ці обставини також підтверджуються дослідженим безпосередньо судом під час судового розгляду відеозаписом цього.
30.Так, з дослідженого безпосередньо судом відеозапису, долученого у якості додатку до відповіді від 28.06.2025 за вих. №03.2/8585-25-Вих від командира ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 на запит слідчого ТУ ДБР у кримінальному провадженні №62025150020002626 від 23.06.2025 (т. 2 а.п. 35, 36), та з даних протоколу його огляду від 04.08.2025 (т. 2 а.п. 30 - 34) вбачається процес доведення військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_22 - солдату ОСОБА_3 - наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 №151-БН-(гриф) від 22.06.2025 на здійснення маршу в операційну зону УВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Так, на початку відеозапису вбачається як 23.06.2025 серед інших військовослужбовців у строю перебував військовослужбовець - солдат ОСОБА_3 (у військовій формі, стоячи у центрі попереду). Також з відеозапису вбачається як після зачитування наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 №151-БН-(гриф) від 22.06.2025 заступником начальника загону з морально-психологічного забезпечення підполковником ОСОБА_9 , що стояв навпроти інших військовослужбовців, солдат ОСОБА_3 відкрито відмовився від виконання даного наказу, чітко про це словесно зазначивши у присутності інших військовослужбовців на запитання підполковника ОСОБА_9 , пославшись на стан здоров`я. При цьому суд не погоджується з посиланням сторони захисту на те, що цей відеозапис є нечітким та нерозбірливим і з нього не вбачається відкрита відмова ОСОБА_3 виконати наказ начальника. На дослідженому відеозаписі судом з достатньою чіткістю та зрозумілістю зафіксована така відкрита відмова ОСОБА_3 із зазначенням ним її причини, про що було наведено вище.
31.Захисник ОСОБА_7 після дослідження вказаного відеозапису заявив клопотання про його визнання, а також про визнання протоколу огляду відеозапису від 04.08.2025 та постанову слідчого про визнання флеш-носія з відеозаписом речовим доказом, недопустимими доказами. При цьому захисник посилався на те, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про проведенні процесуальні дії щодо отримання носія інформації з відеозаписом шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, їх витребування слідчим чи прокурором або отримання від ІНФОРМАЦІЯ_5 , вчинення процесуальних дій в порядку вжиття заходів забезпечення кримінального провадження. Захисник також зазначив, що Реєстр не містить відомостей про прийняття процесуального рішення про визнання флеш-носія з відеозаписом речовим доказом. А також захисник вказав на те, що стороною обвинувачення під час виконання вимог ст. 290 КПК не було надано доступ обвинуваченому та захиснику з можливістю здійснити копіювання відеозапису, який був досліджений під час судового розгляду. Вказане, на думку захисника, є підставою для визнання дослідженого судом відеозапису недопустимим доказом. 
32.Але суд не погоджується з наведеними доводами сторони захисту про недопустимість доказів з таких підстав.
33.В першу чергу слід зазначити, що самі по собі процесуальні рішення, такі як постанови, ухвалені під час досудового розслідування, а також змагальні документи (клопотання, заяви, скарги тощо) не можуть оцінюватися з погляду допустимості, оскільки не є доказами у значенні статті 84 КПК (п. 29 постанови ВС від 13.06.2023 у справі №520/2703/17). Тому клопотання захисника ОСОБА_7 в частині визнання постанови слідчого про визнання флеш-носія з відеозаписом речовим доказом недопустимим доказом не підлягає задоволенню. 
34.Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним КПК не передбачений не тільки обов`язок, а й право слідчого ухвалювати процесуальні рішення про визнання певних речей чи документів речовими доказами. Відповідно до ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
35.Із зазначеного нормативного визначення речового доказу випливає, що певна річ чи документ будуть вважатися речовими доказами в силу однієї лише відповідності об`єктивним характеристикам, що наведені у ст. 98 КПК, незалежно від волі та/або процесуального рішення будь-якого учасника кримінального провадження. Адже наявність на матеріальному об`єкті слідів кримінального правопорушення або інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, жодним чином не залежить від волі та від процесуального рішення сторони обвинувачення (слідчого, прокурора). Ці обставини також не залежать і від волі інших учасників кримінального провадження, а також і від волі суду. Саме тому в чинному КПК, на відмінну від колишнього, законодавець відійшов від закріплення обов`язку ухвалення слідчим процесуального рішення про визнання речовим доказом. Продовження існування або перейняття відповідної практики серед деяких слідчих органів жодним чином не може підмінити собою законодавче положення про це та створити певний обов`язок, який чинним КПК не передбачений. Тому у слідчого відсутній обов`язок ухвалювати відповідну постанову про визнання речовим доказом. А відсутність обов`язку ухвалювати відповідне процесуальне рішення також не тягне і обов`язку вказувати про нього в реєстрі матеріалів досудового розслідування. 
36.Більше того, не зазначення в реєстрі матеріалів досудового розслідування відомостей про проведенні під час досудового розслідування певних процесуальних дій, а також про прийняті певні процесуальні рішення автоматично не є підставою для визнання даних, отриманих в результаті цих процесуальних дій та процесуальних рішень, недопустимими доказами. 
37.Критерії допустимості доказів визначені ст.ст. 86, 87 КПК, якими передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
38.Як вбачається з наведених норм, не зазначення відомостей в реєстрі матеріалів досудового розслідування про проведені процесуальні дії та про прийняті процесуальні рішення само по собі не віднесено до наведених критеріїв допустимості доказів. Хоча це й є порушенням процесуальної норми (ст.109 КПК), але воно не може свідчити про те, що самі докази, отримані в результаті проведених процесуальних дій та процесуальних рішень, відомості про які не наведені в Реєстрі, отримані не в порядку, встановленому КПК, або внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
39.Але, в будь-якому разі, долучений до матеріалів розглядуваного кримінального провадження носій із відеозаписом відкритої відмови ОСОБА_3 від виконання наказу не є процесуальною дією, про яку необхідно зазначати у реєстрі матеріалів досудового розслідування. Відсутність у реєстрі матеріалів досудового розслідування відомостей про цей носій з відеозаписом жодним чином не перешкоджало стороні захисту ознайомитися із цим відеозаписом в порядку ст. 290 КПК (постанова ВС від 26.02.2019 у справі №390/1056/16-к). 
40.Надання доступу до матеріалів досудового розслідування при завершенні досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК є ще одним критерієм допуску судом відомостей, що містяться в них, як докази (ч. 12 ст. 290 КПК).
41.Як убачається з матеріалів кримінального провадження (протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 06.08.2025 (т. 3 а.п. 53 - 54), опису матеріалів кримінального провадження (т. 3 а.п. 55 - 56)), після закінчення досудового розслідування засудженому та його захиснику було надано доступ до матеріалів провадження в підшитому та пронумерованому вигляді в одному томі на 205 аркушах, серед яких містилися і флеш-носій Micro SD 32 GB з відеозаписом (п. 10 опису), а також і постанова від 07.07.2025 про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження вказаного флеш-носія Micro SD 32 GB з відеозаписом як речового доказу (п. 18 опису), і протокол огляду цього відеозапису від 04.08.2025 (п. 20 опису). Враховуючи, що кількість аркушів (205 арк.) в одному томі, що вказана і в протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 06.08.2025 (т. 3 а.п. 53 - 54), і в описі матеріалів кримінального провадження (т. 3 а.п. 55 - 56), є однаковою, то у суду не виникає сумнівів у тому, що під час відкриття матеріалів в порядку ст. 290 КПК в підшитому і пронумерованому стані були в наявності усі вищезазначені документи з відеозаписом. Тому суд відкидає посилання захисника на те, що оскільки в описі матеріалів кримінального провадження відсутній підпис обвинуваченого та захисника, то це свідчить, на думку захисника, про не відкриття їм цих документів. Як вбачається з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 06.08.2025 (т. 3 а.п. 53 - 54), і ОСОБА_3 , і його захисник на той час ОСОБА_26 своїми підписами підтвердили факт ознайомлення з усіма матеріалами досудового розслідування. Таким чином, з досліджених документів вбачається, що усі матеріали провадження було надано стороні захисту для ознайомлення в порядку ст. 290 КПК відповідно до вимог закону. Заяв чи скарг про не відкриття цих матеріалів, про бажання ознайомитися з відеозаписом не надходило, а тому немає підстав уважати, що стороні захисту не було відкрито вказаних доказів. У зв`язку з цим підстав для визнання відеозапису та протоколу його огляду недопустимими доказами з мотивів їх не відкриття стороні захисту не вбачається.
42.Щодо порядку отримання носія з відеозаписом, то як з постанови від 07.07.2025 про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження флеш-носія Micro SD 32 GB з відеозаписом як речового доказу (т. 2 а.п. 56 - 57), так і з протокол огляду цього відеозапису від 04.08.2025 (т. 2 а.п. 30 - 34) вбачається, що флеш-носій Micro SD 32 GB з відеозаписом був долучений в якості додатку до відповіді від начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 на запит слідчого. Із самого листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.06.2025 за вих. №03.2/8585-25-Вих вбачається, що відеозапис на флеш-носії Micro SD 32 GB був наданий органу досудового розслідування разом з матеріалами службового розслідування (т. 2 а.п. 36). Як вбачається з вищенаведених документів, ці обставини були відомі ще станом на час надання доступу до матеріалів досудового розслідування. 
43.Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
44.Із застосуванням граматичного способу тлумачення наведеної норми можна зробити висновок, що «витребування» та «отримання» від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб доказів є окремими, самостійними способами збирання доказів, оскільки у цьому випадку використана синтаксична конструкція, в якій однорідні члени речення з`єднані безсполучниковим зв`язком і між двома першими та двома останніми з переліку членами речення стоять розділові сполучники «та» (шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання). Якби припустити, що витребування та отримання доказів є одним способом збирання доказів, а не двома окремими, тоді збирання доказів і шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій також довелося би розглядати як один спосіб збирання доказів, а не як два окремих, адже між ними також стоїть розділовий сполучник «та». Але таке розуміння точного змісту вказаної норми є абсурдним, адже не кожна слідча (розшукова) дія обов`язково супроводжується проведенням негласної слідчої (розшукової) дії, і навпаки.
45.Саме тому, виходячи з точного змісту ч. 2 ст. 93 КПК, збирання стороною обвинувачення доказів шляхом їх отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб можливе і без витребування таких.
46.Крім того, на відмінну від проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, КПК не регламентує порядок здійснення стороною обвинувачення витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок. Зокрема, не містить положень того, що витребування обов`язково має бути оформлено у письмовій формі, наприклад, у виді запиту, про що зазначає захисник.
47.Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 60 КПК, заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. 
48.Враховуючи, що підставою внесення відомостей 23.06.2025 до ЄРДР за №62025150020002626 (т.2 а.п. 6) та початку досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні стало повідомлення, що надійшло 23.06.2025 о 15:05 год. на телефон чергового ВАЗОЧ ТУ ДБР у м.Миколаєві від начальника сектору власної безпеки НОМЕР_2 прикордонного загону підполковника ОСОБА_10 , що вбачається з рапорту оперативного чергового ТУ ДБР у м. Миколаєві (т. 2 а.п. 7), то саме ІНФОРМАЦІЯ_4 як юридична особа є заявником у цьому кримінальному провадженні, оскільки зазначений військовослужбовець - підполковник ОСОБА_10 - при здійсненні відповідного повідомлення діяв саме як службова особа ІНФОРМАЦІЯ_5 , а не як фізична. 
49.Відповідно ж до п. 2 ч. 2 ст. 60 КПК, заявник має право подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи. Ця норма повністю кореспондує з наведеними положення ч. 2 ст. 93 КПК щодо збирання стороною обвинувачення доказів шляхом отримання їх від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб. Тобто заявник має право подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи, а сторона обвинувачення уповноважена отримувати такі під час здійснення збирання доказів.
50.Тому начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 як представник юридичної особи - заявника відповідно до наведеного п. 2 ч. 2 ст. 60 КПК мав право самостійно на власний розсуд подавати на підтвердження заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення певні речі і документи, у тому числі і відеозапис, навіть без їх витребування стороною обвинувачення (слідчим, прокурором). 
51.Усе вищенаведене свідчить про те, що відеозапис, на якому зафіксована відкрита відмова ОСОБА_3 виконати наказ начальника отриманий стороною обвинувачення у встановленому КПК порядку, а тому відсутні підстав для визнання цього доказу недопустимим.

Щодо висновку службового розслідування по факту відмови від виконання наказу
52.Що стосується клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання недопустимими як докази висновку службового розслідування по факту відмови від виконання наказу солдатом ОСОБА_3 (т. 2 а.п. 37 - 44) та наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.06.2025 №1305-АГ, яким було затверджено зазначений висновок службового розслідування, то воно також не підлягає задоволенню з таких підстав. 
53.Так, захисник як на підставу визнання висновку службового розслідування недопустимим доказом посилається на те, що при проведені службового розслідування були істотно порушенні права та свободи людини, а саме право на захист ОСОБА_3 , оскільки він був позбавлений можливості реалізовувати та використовувати свої права як особи, стосовно якої проводилось службове розслідування, зокрема, ОСОБА_3 був позбавлений можливості отримати інформацію про підстави проведення службового розслідування, склад комісії; брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, подавати документи, які могли мати на його думку значення для проведення службового розслідування; висловити будь-які письмові зауваження щодо повноти та об`єктивності проведення службового розслідування; звернутись з письмовим рапортом до начальника (командира) органу ІНФОРМАЦІЯ_4 , який призначив службове розслідування, щодо ознайомлення з висновком та матеріалами службового розслідування в частині, що його стосується, з урахуванням обмежень, передбачених КПК, Законами України «Про захист персональних даних», «Про державну таємницю» та іншими актами законодавства, на що ОСОБА_3 мав право відповідно до п. 4 Розділу V «Повноваження осіб під час службового розслідування» Порядку проведення службового розслідування в ІНФОРМАЦІЯ_19 , затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 08.11.2021 №815, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.2022 за № 39/37375. Захисник зазначає, що ОСОБА_3 не міг реалізувати та використовувати зазначені права, у зв`язку з його затриманням 23.06.2025 та перебуванням його під вартою на час проведення службового розслідування. Крім зазначеного, захисник також посилається на інші порушення Порядку, а саме на не участі безпосереднього начальника (командира) ОСОБА_3 , на відсутність підписів осіб, які проводили службове розслідування, а також на не прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
54.При оцінці зазначених доводів захисника суд, в першу чергу, звертає увагу на те, що відповідно до ст. 94 КПК, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
55.З урахуванням цих законодавчих положень документи, допустимість яких оспорює захисник, не мають для суду наперед встановленої сили, тим більше не є визначальними. 
56.Суд також нагадує положення ст. 86 КПК про те, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
57.Критеріями допустимості доказів виступають: належне джерело доказів; належна процесуальна процедура одержання доказів (ст.ст. 223 - 232, глава 21 КПК); належне процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих (розшукових) і негласних (розшукових) дій (протокол; носій інформації, на якому за допомогою технічних засобі зафіксовані процесуальні дії; журнал судового засідання); належний суб`єкт, який має право проводити процесуальні дії з метою одержання доказів; належний порядок проведення процесуальної дії, яка використовується як засіб одержання доказів (ст.ст. 86, 87 КПК).
58.Усі перелічені критерії допустимості доказів, окрім належного джерела доказів, є застосовними під час оцінки допустимості доказів, одержаних виключно внаслідок проведення процесуальних дій належним суб`єктом, який має право їх проводити. Належним суб`єктом, який має право проводити процесуальні дії під час досудового розслідування є сторона обвинувачення (в межах компетенцій це слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом (п. 19 ч. 1 ст. 3, §2. Глави 3 КПК), далі - слідчий, прокурор).
59.Таким чином, положення ст.ст. 86, 87 КПК щодо допустимості доказів, у тому числі отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, можуть бути застосовані тільки лише у випадку отримання доказів під час проведення відповідних процесуальних дій слідчим та/або прокурором, які мають право їх проводити згідно з положеннями КПК.
60.Тому вказані положення КПК не можуть бути використані під час оцінки доказів, які отримані не внаслідок проведення відповідних процесуальних дій належним суб`єктом (слідчим, прокурором), який уповноважений їх проводити згідно з положеннями КПК, а внаслідок отримання їх від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб, які не віднесені КПК до сторін кримінального провадження (п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК). Такі докази можуть бути оцінені лише за критерієм належного джерела доказів, зокрема чи відповідають вони характеристикам документу.
61.Відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 99 КПК, до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати довідки, висновки та інші документи спеціалістів.
62.Враховуючи, що висновок службового розслідування по факту відмови від виконання наказу солдатом ОСОБА_3 (т. 2 а.п. 37 - 44) та наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.06.2025 №1305-АГ, яким було затверджено зазначений висновок службового розслідування, містять зафіксовані за допомогою письмових знаків відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, то вони відповідають характеристикам документу відповідно до ст. 99 КПК, а тому є належним джерелом доказів.
63.Вказані документи також отримані стороною обвинувачення в порядку, встановленому КПК, зокрема відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 60, ч. 2 ст. 93 КПК, тобто подані представником заявника на підтвердження своєї заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення.
64.Крім того, захисник, посилаючись на те, що оцінювані документи були складені з порушеннями Порядку проведення службового розслідування в ІНФОРМАЦІЯ_19 , затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 08.11.2021 №815, не аргументував, яким чином ці порушення вплинули на результати проведення службового розслідування, оформленого висновком та наказом про його затвердження. Тобто захисник лише послався на формальні порушення, які на його думку були допущені при проведенні службового розслідування, та не вказав конкретні наслідки цих порушень. А саме захисник не обґрунтував, яким чином позбавлення можливості обвинуваченого ОСОБА_3 давати пояснення та іншим чином брати участь у проведенні службового розслідування вплинуло на кінцевий результати цього службового розслідування; яким чином дача пояснень та інша участь обвинуваченого ОСОБА_3 у процесі проведення службового розслідування змінило би його результати. Крім того, у обвинуваченого ОСОБА_3 була відповідна можливість оспорити результати службового розслідування і під час судового розгляду цього кримінального провадження та спростувати його результати, надавши відповідні пояснення та документи, які на його думку можуть вплинути на результати службового розслідування та мають значення для цього кримінального провадження. Сторона захисту є повністю вільною у використанні своїх процесуальних прав і судом жодним чином в цьому не обмежувалася під час судового провадження.
65.З урахуванням того, що висновок службового розслідування та наказ про його затвердження не були складені слідчим та/або прокурором внаслідок проведення ними відповідних процесуальних дій, а отримані останніми як документи, що складені державним органом в межах його компетенції, у зв`язку з чим ці документи не можуть бути оцінені на предмет допустимості за критерієм належного порядку проведення процесуальної дії, яка використовується як засіб одержання доказів (ст.ст. 86, 87 КПК), а також з урахуванням того, що вказані документи відповідають критерію належного джерела доказів (оскільки є документами), то суд дійшов висновку, що доводи захисника про недопустимість цих документів як доказів не заслуговують на увагу. 
66.Разом з цим, наведені доводи захисника щодо порушення ІНФОРМАЦІЯ_22 порядку проведення службового розслідування мають бути оцінені судом з точки зору достовірності оспорюваних документів (ст. 94 КПК), з урахуванням засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК).
67.Відповідно до ст. 23 КПК, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
68.Як вбачається з висновку службового розслідування по факту відмови від виконання наказу солдатом ОСОБА_3 (т. 2 а.п. 37 - 44), затвердженого наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , результати службового розслідування в основному ґрунтуються на поясненнях військовослужбовців: в.о. першого заступника начальника загону - начальника штабу підполковника ОСОБА_25 , заступника начальника загону з морально-психологічного забезпечення підполковника ОСОБА_9 , начальника прикордонної зенітної ракетно-артилерійської застави прикордонної комендатури швидкого реагування майора ОСОБА_11 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - водія протитанкового відділення протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_18 та інспектора прикордонної служби 2 категорії - мінометника групи мінометів другого вогневого відділення прикордонної мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування сержанта ОСОБА_19 . З висновку також вбачається, що при його складанні також були використані і певні документи щодо проходження ОСОБА_3 військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_22 та щодо стану його здоров`я, які також були предметом безпосереднього дослідження суду.
69.У випадку не отримання безпосередньо судом показань зазначених військовослужбовців, то це було би безумовною підставою для визнання даних висновку службового розслідування недостовірним доказом, адже це суперечило би зазначеній засаді безпосередності дослідження показань, речей і документів.
70.У даному ж випадку судом безпосередньо були допитані усі вищезазначені військовослужбовці, окрім в.о. першого заступника начальника загону - начальника штабу підполковника ОСОБА_25 . Більше того, крім вказаних військовослужбовців судом також були допитані й ОСОБА_16 , який станом на день розглядуваних подій обіймав посаду начальника прикордонної застави ІНФОРМАЦІЯ_22, та разом з начальником прикордонної зенітної ракетно-артилерійської застави прикордонної комендатури швидкого реагування майором ОСОБА_11 був безпосереднім командиром ОСОБА_3 , а також начальника відділу морально-психологічного забезпечення ОСОБА_30 (покази будуть наведені нижче). Під час судового розгляду судом безпосередньо також була досліджена низка інших доказів, які не були використані при проведенні службового розслідування. Під час судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_3 також було забезпечено право на захист, він брав участь у дослідженні доказів, мав можливість ставити запитання усім свідкам, у тому числі показання яких лягли в основу висновку службового розслідування, йому також було забезпечено право дати пояснення на свій захист, а також подати будь-які докази на свою користь. Тобто обвинуваченому ОСОБА_3 судом були створені всі умови для реалізації свого права на захист, яке, за твердженням захисника, було порушено під час проведення службового розслідування. Фактично обставини, що були предметом дослідження службового розслідування, ширше та повніше були з`ясовані під час судового провадження з дослідженням більшої кількості доказів за участю самого обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника.
71.І саме сукупність досліджених судом безпосередньо під час судового розгляду доказів (без урахування даних, отриманих внаслідок службового розслідування) за активною участю сторони захисту дозволила суду дійти висновку про доведеність поза розумним сумнівом факт доведення до відома ОСОБА_3 бойового наказу начальника та факт відкритої відмови останнього від його виконання.
72.Тому вказані висновки суду, зроблені на підставі безпосередньо досліджених судом доказів, жодним чином не залежать від результатів службового розслідування, які оспорюються стороною захисту, а тому ці результати службового розслідування не впливають та не можуть вплинути на висновки, зроблені судом, і вони для суду не мають жодного значення. В даному випадку результати службового розслідування лише співпали з висновками суду. Крім того, як вбачається із вступної частини висновку службового розслідування (т. 2 а.п. 37 - 44) та з наказу начальника 17 прикордонного закону ДПСУ від 23.06.2025 №1254-АГ про призначення службового розслідування (т. 2 а.п. 45), метою проведення службового розслідування було не встановлення факту відмови солдата ОСОБА_3 від виконання наказу, а уточнення причин і умов, що сприяли відмові останнього від його виконання, що не входить до предмета доказування в рамках розгляду цього кримінального провадження.
73.На підставі викладеного суд відкидає доводи сторони захисту про необхідність визнання висновку службового розслідування по факту відмови від виконання наказу солдатом ОСОБА_3 (т. 2 а.п. 37 - 44) та наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , яким було затверджено зазначений висновок службового розслідування, недопустимими доказами. Ці документи жодним чином не впливають на висновки суду.

Щодо причини відкритої відмови виконати наказ начальника та узагальнюючі висновки
74.Під час цього кримінального провадження також були досліджені докази щодо наявності поважних причин відкритої відмови солдатом ОСОБА_3 виконати наказ начальника.
75.Зокрема, як вбачається з медичної характеристики від 23.06.2025 (т. 2 а.п. 58 - 59) та з довідки військово-лікарської комісії від 11.01.2025 (т. 2 а.п. 69), солдат ОСОБА_3 визнаний придатним до військової служби за станом здоров`я та за медичною допомогою до служби охорони здоров`я НОМЕР_2 прикордонного загону не звертався.
76.Про те, що обвинувачений ОСОБА_3 не звертався за медичною допомогою до лікарні та не перебував на стаціонарному або амбулаторному лікуванні свідчать дані, надані КНП « ІНФОРМАЦІЯ_14 », КПК « ІНФОРМАЦІЯ_24 » та КНП « Одеська обласна клінічна лікарня » (т. 2 а.п. 72 - 74).
77.Крім того, з наданої відповіді ІНФОРМАЦІЯ_26 №10/2092-25-Вих від 08.07.2025 вбачається, що ОСОБА_3 з 01.01.2024 до 08.07.2025 не перебував на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_6 та ВЛК не проходив (т. 2 а.п. 77).
78.З листа в.о. начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ОСОБА_31 №03.2/9664-25-Вих від 18.07.2025 вбачається, що за період проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_22 від солдата ОСОБА_3 заяв, клопотань, рапортів чи інших звернень з приводу надання відстрочки та звільнення з військової служби у зв`язку зі смертю його близьких родичів під час виконання обов`язків військової служби чи з інших питань не надходило (т. 2 а.п. 55).
79.Також, як вбачається з свідоцтва про смерть брата обвинуваченого ОСОБА_3 - ОСОБА_3 , смерть останнього настала ще 11.06.2022, тобто задовго до призову обвинуваченого в січні 2025 року для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Ще під час призову обвинувачений ОСОБА_3 мав можливість подати на розгляд компетентним органам відповідні документи для вирішення питання про те, чи підлягав він призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Крім того, у обвинуваченого ОСОБА_3 після його призову для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, з січня 2025 року до 23.06.2025 було більше ніж достатньо часу для того, щоб у встановленому порядку поставити питання про його звільнення з військової служби з наданням необхідних документів для вирішення цього питання. Але обвинувачений ОСОБА_3 ані під час його мобілізації, ані під час проходження ним служби протягом п`яти місяців не скористався своїм право та не порушив питання про неможливість його призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та/або про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
80.Вирішення питання про те, чи були в обвинуваченого підстави для звільнення з військової служби за будь-якими обставинами, у тому числі за сімейними, не входить до предмета доказування у цьому кримінальному провадженні, оскільки причина непокори жодним чином не впливає на правову кваліфікацію дій військовослужбовця, який її вчинив. Військовослужбовець не підлягатиме кримінальній відповідальності тільки, якщо він відмовився виконувати явно кримінально протиправний наказ (ч. 3 ст. 41 КК). В даному ж випадку доведений до відома ОСОБА_3 наказ командира взагалі не можна було розцінювати як явно кримінально протиправний.
81.Навіть наявність підстав для звільнення з військової служби до відповідного оформлення такого звільнення у встановленому законодавством порядку не звільняє жодного військовослужбовця, у тому числі і ОСОБА_3 , від виконання будь-якого наказу начальника.
82.Тим не менш, відповідно до наданих документів, брат ОСОБА_3 помер, будучи військовослужбовцем, під час ДТП, і цей смертельний нещасний випадок, з урахуванням воєнного стану, відповідно до акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку (смерті військовослужбовця) від 12.10.2022, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_7 12.10.2022, та акту №11 про нещасний випадок (смерть), затверджений командиром військової частини НОМЕР_7 від 17.10.2022 (т. 2 а.п. 176 - 178, 179 - 180), був визнаний таким, що пов`язаний з виконанням ним обов`язків військової служби, тому був взятий на облік та був складений Акт за формою НВ-3.
83.Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII, призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або зникли безвісти за особливих обставин під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
84.Згідно з абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
85.Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 у справі №160/2592/23 наголосив, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
86.Таким чином, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_3 був призваний на військову службу під час мобілізації та відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 15.01.2025 
№46-ОС зарахований у списки особового складу та на всі види забезпечення з 15.01.2025 і призначено на конкретну посаду у конкретну військову частину (т. 2 а.п. 18), то розглядати законність його мобілізації є недоцільним.
87.А що стосується можливості звільнення ОСОБА_3 від військової служби, зокрема за сімейними обставинами, під час її проходження, як підставу для відкритої відмови виконати наказ начальника, то суд звертає увагу на те, що розгляд наявності такої виходить за межі висунутого ОСОБА_3 обвинувачення, оскільки диспозиція ч. 4 ст. 402 КК не пов`язує відкриту відмову виконати наказ начальника з наявністю чи відсутністю поважної причини для цього, а також з наявністю чи відсутністю підстав для звільнення з військової служби як підставу для такої відмови. Тільки невиконання явно кримінально протиправного наказу не тягне кримінальної відповідальності особи, яка відмовилася його виконувати (ч. 3 ст. 41 КК), чого, як було вище наведено, судом встановлено не було.
88.Крім того, слід звернути увагу на те, що відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
89.Пунктом 233. Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. Неподання рапорту на звільнення з військової служби передбачено тільки у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини за виключним переліком підстав у мирний час.
90.З досліджених же під час судового провадження доказів випливає, що ОСОБА_3 після зарахування у списки особового складу ІНФОРМАЦІЯ_22 та на всі види забезпечення з 15.01.2025 відповідний рапорт про звільнення з документами, які би підтверджували підстави звільнення, згідно з п. 233. Положення, не подавав. Про це свідчать досліджені під час судового розгляду письмові документи, серед яких відсутній відповідний рапорт ОСОБА_3 про звільнення, а також вищенаведені показання допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та показання свідка ОСОБА_30 .
91.Свідок ОСОБА_30 під час судового розгляду пояснив, що він є військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_5 , із обвинуваченим ОСОБА_3 перебуває у службових відносинах. Так, він зазначив, що перебуває на посаді начальника відділу морально-психологічного забезпечення, проте обвинувачений ОСОБА_3 по службі йому не підпорядкований, його безпосереднім начальником є начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 . В його обов`язки, як начальника відділу морально-психологічного забезпечення, входить профілактика правопорушень, що передбачає проведення бесід з військовослужбовцями, у зв`язку з чим 22.06.2025 він провів бесіду з ОСОБА_3 про те, що слід виконувати бойові завдання по захисту Батьківщини. У ході бесіди він не чув від ОСОБА_3 про намір звільнитися з військової служби, проте йому відомо, що у хлопця загинув, начебто, брат, який також був військовослужбовцем. Незважаючи на це, морально-психологічний стан у ОСОБА_3 був задовільний. Він також зауважив, що присутнім під час постановки наказу не був, йому відомо лише те, що ОСОБА_3 відмовився виконувати бойовий наказ, оскільки він був членом комісії під час проведення службового розслідування за фактом відмови обвинуваченого від виконання бойового завдання.
92.Більше того, під час судового розгляду сам обвинувачений ОСОБА_3 неодноразово звертав увагу суду на те, що він відповідний письмовий рапорт про звільнення з додатками не подавав, а лише усно повідомляв деяким військовим командирам про наявність у нього підстав для звільнення. Але таке усне повідомлення про наявність підстав для звільнення з військової служби без подання відповідного рапорту з додаванням документів, які би підтверджували ці підстави для звільнення, відповідно до встановленого чинним законодавством порядку, не породжувало жодних обов`язків у командирів обвинуваченого ОСОБА_3 розглядати таке повідомлення та ухвалювати будь-яке рішення, у тому числі, чи то про звільнення, чи то про відмову у звільненні. Тільки подання відповідного письмового рапорту з додаванням документів, які підтверджують підстави звільнення, може створити та створило би відповідний обов`язок у командирів обвинуваченого розглянути відповідний рапорт з документами і ухвалити відповідне рішення за наслідками такого розгляду.
93.Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
94.А згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
95.Відповідно до п. 11. Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби Збройних Сил України), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:
-свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
-бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;
-беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;
-постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;
-знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;
-дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
-поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, які перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, не допускати порушень, пов`язаних із дискримінацією за ознакою статі, сексуальним домаганням, насильством за ознакою статі, правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості;
-бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;
-вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;
-виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;
-додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
96.Пунктом 28. Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що Єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
97.А відповідно до п.п. 29. - 30. Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
98.Згідно з п. 31. - 32. Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
За своїми військовими званнями начальниками є:
військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини;
військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу;
майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу;
полковники, капітани 1 рангу, бригадні генерали, коммодори, генерал-майори, контр-адмірали, генерал-лейтенанти, віце-адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу;
генерали, адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.
99.Відтак, начальниками для солдата ОСОБА_3 , окрім інших, на час видання та оголошення бойового наказу №151-БН-(гриф) від 22.06.2025 був начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 (військової частини НОМЕР_1 ) полковник ОСОБА_8 , а також його заступники - в.о. першого заступника начальника згону - начальника штабу підполковник ОСОБА_25 , заступник начальника загону з морально-психологічного забезпечення підполковник ОСОБА_9 , накази яких ОСОБА_3 був зобов`язаний беззаперечно виконувати відповідно до наведених положень чинного законодавства з моменту початку проходження військової служби, тобто з дня зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , до моменту закінчення проходження військової служби, тобто до дня виключення ОСОБА_3 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (подання рапорту та документів, які підтверджують підстави звільнення, та відповідно розгляд та оформлення такого звільнення відповідними наказом начальника військової частини). І тільки після відповідного оформлення наказом начальника військової частини звільнення ОСОБА_3 з військової служби у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України, давало би йому право не виконувати наказ начальника.
100. Вищенаведені же надані стороною обвинувачення та досліджені судом докази свідчать про те, що у ОСОБА_3 як у військовослужбовця були відсутні об`єктивні підстави для відкритої відмови виконати наказ начальника.
101. Отже, аналіз вищезазначених доказів дає підстави суду дійти висновку, що кожний доказ є належним, допустимим та достовірним. У сукупності усі вищезазначені докази є взаємопов`язаними та достатніми для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 поза розумним сумнівом у вчинені ним кримінального правопорушення, та з урахуванням того, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався у встановленому порядку, та діяв станом на момент вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 злочину, тобто станом на 23.06.2025, відповідно до Указу Президента України №235/2025 від 15.04.2025, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» № 4356-IX від 16.04.2025, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 402 КК, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання
102. Хоча в обвинувальному акті і зазначене щире каяття як обставина, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання ОСОБА_3 , але суд такої не вбачає, оскільки під час судового розгляду обвинувачений зазначив, що вину у висунутому обвинуваченні визнає частково, пославшись на те, що у нього були всі законні підстави для звільнення з військової служби, не виказав щирого жалю з приводу вчиненого ним злочину, не виявив бажання повернути усе в первісний стан. Суд також не вбачає інших обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого.
103. Стороною обвинувачення не зазначено в обвинувальному акті про наявність обставин, які відповідно до ст. 67 КК обтяжують покарання ОСОБА_3 , та які відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК підлягають доказуванню саме прокурором. У силу положень ст. 337 КПК суд позбавлений можливості додатково встановлювати та враховувати обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 та які в обвинувальному акті не зазначені, а також які прокурором не доказувалися під час судового розгляду, оскільки це погіршить становище обвинуваченого.

Мотиви призначення покарання
104. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд у відповідності до ст. ст. 65 - 67 КК враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
105. З медичної довідки вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (т. 2 а.п. 76).
106. За місцем проживання ОСОБА_3 характеризується як людина доброзичлива та працьовита, з почуттям поваги відноситься до старших, скарги від односельців та сусідів щодо порушення громадського порядку не надходили, алкогольними напоями не зловживає, приймає активну участь у громадському житті села (т. 2 а.п. 112). Тоді як за місцем проходження служби ОСОБА_3 характеризується негативно, як такий, що до виконання своїх службових обов`язків відноситься посередньо, здійснює свою роботу на незадовільному рівні, виконання поставлених завдань потребує постійного контролю з боку керівництва, схильний до обману, вказівки старших начальників переважно ігнорує та виконує в неповному обсязі (т. 2 а.п. 60).
107. Згідно абз. 17 ч. 1 ст. 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно якій ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як середні. Орган з питань пробації вважає, що виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства.
108. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
109. Згідно ч. 2 ст. 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
110. За формальною класифікацією, передбаченою ст. 12 КК, в залежності від санкції статі обвинувачений ОСОБА_3 вчинив тяжкий злочин.
111. Водночас, як обставина, що має враховуватися судом при призначенні покарання, ступінь тяжкості злочину є оціночною ознакою, яка визначає межі судової дискреції.
112. Суд враховує те, що склад вчиненого ОСОБА_3 злочину відносяться до особливо кваліфікованого, тобто до складу злочину з особливо обтяжуючими обставинами, оскільки він вчинив умисний тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби під час воєнного стану, що значно підвищує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним діяння. При цьому його позиція під час вчинення злочину була непослідовною, оскільки він використовував різні причини тільки, щоб створити хибне уявлення про поважність причини відкритої відмови виконати бойовий наказ начальника під час воєнного стану. Так, за поясненнями свідків, під час відмови від виконання наказу ОСОБА_3 спочатку ні на що не посилався, потім послався на стан здоров`я, що також вбачається з дослідженого судом відеозапису, а згодом вже після відмови виконати наказ обвинувачений послався на те, що він підлягав звільненню з військової служби, у зв`язку із загибеллю його брата під час виконання обов`язків військової служби. При цьому до оголошення йому наказу він протягом тривалого часу (більше п`яти місяців) жодних рапортів та документів з такими відомостями для його звільнення не подавав, а вчинив у присутності інших військовослужбовців під час шикування відкриту відмову від виконання наказу, незважаючи на вжиті заходи щодо роз`яснення йому наслідків такого вчинку. Вказане свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_3 діяв усвідомлено та умисно, керуючись своїм бажанням не виконувати наказ в силу легкодухості, що з урахуванням способу відмови (відкрито, під час шикування, у присутності інших військовослужбовців) носить значно підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_3 злочину, оскільки в ці нелегкі для країни часи вкрай негативно впливає на морально-психологічний стан інших військовослужбовців та спонукає їх до подібних дій, що в умовах воєнного стану є дуже небезпечною тенденцією, у зв`язку з тим, що прямо вливає на боєздатність війська та на спроможність держави чинити опір неспровокованій агресії. 
113. Разом з викладеним також слід врахувати й те, що обвинувачений ОСОБА_3 з урахуванням об`єктивних обставин того, що на території України триває воєнний стан, будучи військовослужбовцем  ІНФОРМАЦІЯ_27 , незалежно від місця служби зобов`язаний був непорушно дотримуватися Конституції України і законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свої навички і майстерність, а також твердо знати й зразково виконувати свої службові обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.
114. Але обвинувачений ОСОБА_3 , як військовослужбовець, будучи зобов`язаним беззаперечно дотримуватись Конституції України, Законів України, Військової присяги, вимог статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків, під час воєнного стану ухилився від виконання обов`язків військової служби та відкрито відмовився виконати бойовий наказ начальника. Вказаними діями він подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому. 
115. Верховний Суд у постанові від 23.05.2024 у справі №185/4595/22 зазначив, що системний аналіз вимог закону України про кримінальну відповідальність свідчить про те, що, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, водночас належним чином умотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
116. Суд звертає увагу, що положення ст. 75 КК застосовуються з урахуванням мети покарання, а тому звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за відкриту відмову виконати ним наказ начальника в умовах воєнного стану не лише не запобігатиме вчиненню нових злочинів іншими особами, а навпаки, створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Це може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.
117. Крім того, в умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, у тому числі шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування.
118. Відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію України, нівелює визначену статтями 50, 65 КК мету призначення покарання і може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.
119. Поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 суттєво знижує рівень військової дисципліни та боєготовність Збройних Сил України та інших військових формувань, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим, а тому звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням фактично сформує негативну думку інших військовослужбовців, відповідно до якої ухилення від виконання покладених на військовослужбовця обов`язків під час воєнного стану не призводить до адекватного скоєному покарання.
120. За таких обставин, враховуючи приписи ст. 50 КК, хоча й обвинувачений ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем свого проживання, має постійне місце проживання, родину у складі матері, брата та сестру, що проходять військову службу в лавах ЗСУ (т. 2 а.п. 101, 104 - 110), інший брат помер ІНФОРМАЦІЯ_28 під час виконання обов`язків військової служби (т. 2 а.п. 176 - 178, 179 - 180), батько помер ІНФОРМАЦІЯ_29 (т. 2 а.п. 111), на час вчинення кримінального правопорушення виконував обов`язки військової служби за призовом під час мобілізації, що в сукупності жодним чином не зменшує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним діяння в умовах воєнного стану, проте з урахуванням того, що у нього відсутні обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, за час проходження військової служби у військовій частині зарекомендував себе негативно (т. 2 а.п. 60), а отже звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не може вважатися необхідним, доцільним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, у зв`язку з цим ОСОБА_3 слід призначити реальне покарання у виді позбавлення волі у середніх межах санкції ч. 4 ст. 402 КК, але ближче до нижньої межі. Судом також не встановлені підстави й для застосування положень ст. 69 КК.
121. Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
122. Крім того, про неможливість застосування положень ст. 75 КК у подібних ситуаціях неодноразово наголошував і Верховний Суд у постановах від 23.05.2024 у справі № 185/4595/22 (провадження № 51-7414 км 23), від 27.03.2025 у справі № 953/3196/23 (провадження № 51-4503км24).

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухвалені вироку
123. Судом встановлено, що ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні був затриманий 23.06.2025 та досі перебуває під вартою, у зв`язку з тим, що ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_30 від 25.06.2025 відносно нього був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк якого продовжувався у встановленому законом порядку та спливає 09.02.2026.
124. Оскільки суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, з метою виконання вироку та запобіганню спробам обвинуваченого ухилитися від суду, строк його тримання під вартою має бути продовжений до набранням вироком законної сили. При цьому суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу на інший більш м`який, у тому числі з урахуванням імперативних положень ч. 8 ст. 176 КПК про те, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402 - 405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою. У зв`язку з цим клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою підлягає задоволенню, а в клопотанні захисника про зміну запобіжного заходу слід відмовити.
125. У силу вимог ч. 5 ст. 72 КК попереднє ув`язнення з 23.06.2025 до набрання вироком законної сили має бути зараховане у строк покарання ОСОБА_3 у виді позбавлення волі з розрахунку день за день.
126. Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, процесуальні витрати відсутні.
Керуючись ст.ст. 369 - 371, 373 - 375, ч. 15 ст. 615 КПК, суд -

ухвалив:
1. ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.
2.Запобіжний захід ОСОБА_3 у виді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.
3.Строк покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту, тобто з 23 червня 2025 року, зарахувавши йому таким чином згідно ч. 5 ст. 72 КК в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23 червня 2025 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку день за день.
4.Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_3 , який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
5.Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом .
6.Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді, а обвинуваченому та прокурору вручити копію вироку негайно після його проголошення.
7.Під час судового провадження судом застосовувалися Правила організації ефективного кримінального судочинства, які введені в дію рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020, з якими можна ознайомитись на сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_33 у розділі «Громадянам», вкладка «Проект «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін», а також у секретаря судового засідання.

СУДДЯ
Ізмаїльського міськрайонного суду      ОСОБА_1