УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року
м. Київ
Справа № 127/28678/19
Провадження № 51-4623 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року щодо 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рязань РФ, громадянина України, проживає у 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року ОСОБА_4 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Вирішено питання щодо цивільного позову, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що, переслідуючи мету наживи, з корисливих спонукань, з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_5 , за невстановлених обставин вступив у злочинну змову з особою жіночої статі (далі - Особа 1) та особою чоловічої статі (далі - Особа - 2), матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження та передано компетентним органам Турецької Республіки.
16 жовтня 2017 року, реалізовуючи спільний злочинний умисел, Особа 1 разом з Особа 2 зустрілись у м. Києві з ОСОБА_5 та, користуючись дружніми стосунками, що склались між ними, зловживаючи його довірою, заздалегідь не маючи на меті виконувати взяті на себе зобов`язання, під приводом закупівлі граніту та дверей в Україні попросили у потерпілого позичити їм грошові кошти в сумі 500 000 доларів США, які зобов`язалися повернути одразу після приїзду в місто Анкара Турецької Республіки, оскільки там мають в своєму розпорядженні вказану суму коштів готівкою, на що потерпілий погодився. 
Згідно з домовленістю Особа 2 запропонував передати грошові кошти брату Особи 1 ОСОБА_4 , який проживає у м. Вінниці, посилаючись на те, що їм необхідно терміново повертатися до місця їх проживання, а саме у м. Анкара Турецької Республіки.
28 жовтня 2017 року ОСОБА_4 , реалізуючи спільний злочинний умисел, перебуваючи в приміщенні свого службового кабінету Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, особисто взяв у потерпілого грошові кошти у сумі 500 000 доларів США готівкою, які у подальшому мав передати Особі 1 та Особі 2.
Цього ж дня, точного часу не встановлено, ОСОБА_4 , діючи згідно з попередньою домовленістю зі спільниками, перебуваючи за місцем свого проживання, передав отримані від потерпілого кошти Особі 1, яка у подальшому перевезла указану суму коштів до м. Чернівці, де у невстановленому місці та у невстановлений час передала указану суму грошових коштів невстановленим особам для подальшої їх передачі до Турецької Республіки.
03 листопада 2017 року Особа 2 під час зустрічі з потерпілим у м. Анкара повернув останньому частину раніше отриманих від нього грошових коштів в сумі 130 000 доларів США, створюючи таким чином в потерпілого переконання в добросовісності свої намірів.
Надалі ОСОБА_4 , Особа 1 та Особа 2 розпорядились на власний розсуд рештою раніше отриманих від потерпілого грошових коштів у сумі 370 000 доларів США, що відповідно до офіційного встановленого Національним банком України курсу валют станом на 28 жовтня 2017 року становить 9 925 849,03 грн, чим спричинили потерпілому матеріальну шкоду на указану суму.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 4 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що всупереч доводам апеляційної скарги апеляційний суд дійшов хибного висновку, що 
ОСОБА_4 заздалегідь не домовлявся з потерпілим про попередню передачу грошових коштів та знайомим із ним не був, у зв`язку з чим довірою останнього не зловживав. Зазначає, що ОСОБА_4 познайомився із потерпілим заздалегідь, під час спільної зустрічі разом із ОСОБА_6 та її чоловіком ОСОБА_7 , на якій вони домовилися про передачу коштів.
Стверджує, що апеляційний суд залишив без належної оцінки доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_4 заздалегідь знав, що його сестра ОСОБА_6 знаходиться в Україні і мала можливість самостійно отримати кошти від потерпілого, що об`єктивно зумовило б необхідність написання розписки про отримання у потерпілого в борг грошових коштів, чим створили умови, за яких останній при передачі коштів не отримав жодних документів, які б засвідчували таку передачу.
Крім цього, зауважує, що поза увагою апеляційного суду залишилося те, що ОСОБА_4 отримав кошти потерпілого та розпорядився ними згідно з їх попередньою домовленістю із ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а саме передав ці кошти своїй сестрі, тобто повністю виконав свою частину дій для реалізації попередньої змови на шахрайське заволодіння грошовими коштами потерпілого.
Вказані обставини, на думку прокурора, підлягали перевірці судом апеляційної інстанції шляхом безпосереднього дослідження доказів, однак апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів в апеляційній інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд безпідставно відхилив доводи прокурора щодо неповноти судового розгляду в суді першої інстанції, а саме щодо відмови судом у задоволенні клопотання прокурора про звернення із запитом до компетентних органів Турецької Республіки про міжнародну правову допомогу, яка полягала у допиті ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , порушивши вимоги ч. 3 ст. 404 КПК України.
Зауважує, що поза увагою апеляційного суду лишилося те, що обставини, викладені у вироку Турецької Республіки, й у вироку Вінницького міського суду Вінницької області протирічать одне одному. Зокрема обставини, зазначені у рішенні суду Турецької Республіки, не узгоджуються з дослідженими доказами під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , а також суперечать показам, наданим суду учасниками кримінального провадження. 
Крім того, прокурор наголошує, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 22, 364 КПК України, необґрунтовано зазначив, що наданий місцевим судом зокрема прокурору строк підготовки до судових дебатів, а саме 10 хвилин, є достатнім.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень та інших документів, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до змісту ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам закону відповідає.
Щодо доводів прокурора про істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК Українивбачається, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому ст. 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню такі обставини: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального правопорушення. 
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України було надано оцінку доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, для ухвалення рішення, й суд дійшов висновку, що докази, надані стороною обвинувачення, не доводять, що в діях ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого диспозицією ч. 4 ст. 190 КК України.
Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Згідно з положеннями ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За змістом оскаржуваної ухвали апеляційного суду, ухвалюючи рішення про виправдання  ОСОБА_4 , суд першої інстанції взяв до уваги надані ним у судовому засіданні показання, де він зазначав, що наприкінці жовтня 2017 року його сестра ОСОБА_10 звернулась до нього з проханням зустрітися з колегами її чоловіка Фуата та отримати від них грошові кошти, які у подальшому потрібно було передати їй, оскільки у день передачі вона та її чоловік перебуватимуть за межами України. 
28 жовтня 2017 року до його службового кабінету прибули раніше незнайомі йому ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , які у його присутності за допомогою рахувальної машинки перерахували грошові кошти в сумі 500 000 доларів США. Під час перерахунку коштів йому зателефонувала сестра ОСОБА_10 та попросила повідомити присутнім, що перебуває в Туреччині. Того ж дня увечері сестра приїхала до його квартири, і він передав їй сумку з грошовими коштами, які остання перерахувала та залишила у себе. На його запитання, чому не забрала гроші самостійно, ОСОБА_10 відповіла: «так було потрібно».
Після повідомлення про підозру у заволодінні грошовими коштами ОСОБА_5 . ОСОБА_4 зателефонував сестрі, яка сказала, що всі кошти передала своєму чоловіку, який є бізнес партнером потерпілого, однак через конфлікт по бізнесу останній звернувся до поліції. Також сестра сказала йому нічого не говорити правоохоронним органам, указавши, що її чоловік вирішить усі питання та претензій до нього не буде. ОСОБА_4 зауважив, що неодноразово підтверджував у поліції, що отримував гроші від потерпілого, однак того ж дня повністю передав їх сестрі. Після цих подій він більше не підтримує зв`язків із сестрою та її чоловіком.
Місцевим судом також були враховані показання потерпілого ОСОБА_5 , який пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_4 він бачився лише один раз під час передачі йому грошових коштів у сумі 500 000 доларів США, що у свою чергу спростовує твердження прокурора про попередню зустріч ОСОБА_4 із потерпілим під час спільної зустрічі разом із ОСОБА_6 та її чоловіком ОСОБА_7 , на якій вони домовилися про передачу коштів.
Потерпілий указав, що займався бізнесом у Турецькій Республіці разом з компаньйоном, дружина якого ( ОСОБА_10 ) родом з України. У 2017 році компаньйон попросив його позичити кошти для вкладання у проект в Україні та передати їх рідному брату ОСОБА_10 ОСОБА_4 , який надалі повинен був передати ці гроші своїй сестрі. Зазначив, що 28 жовтня 2017 року у м. Вінниця він передав обвинуваченому сумку з грошима.
Приблизно 30 жовтня 2017 року у Туреччині компаньйон ОСОБА_12 фактично передав йому 130 000 доларів США, пояснивши, що саме таку суму нібито отримав від обвинуваченого ОСОБА_4 . Згодом ОСОБА_12 заявив, що взагалі не отримував від обвинуваченого коштів і решти суми у 370 000 доларів США повертати не буде. Після цього потерпілий повернувся в Україну і звернувся до поліції. Крім того указав, що на території Турецької Республіки розглядається кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 та її чоловіка ОСОБА_12 . 
Зазначене потерпілим також підтвердив і свідок ОСОБА_11 .
Також судом були допитані інші свідки, зокрема свідок ОСОБА_13 , яка показала, що обвинувачений ОСОБА_4 є її чоловіком. У жовтні 2017 року сестра обвинуваченого ОСОБА_10 попросила останнього отримати від її знайомих 500 000 доларів США та передати їй ці гроші. 27 жовтня 2017 року ОСОБА_4 повернувся додому із грошовими коштами, і того ж дня до них приїхала ОСОБА_10 . Указане викликало у неї здивування, чому вона самостійно не забрала гроші у своїх знайомих. Наступного дня ОСОБА_10 поїхала до м. Чернівці разом з їх сином ОСОБА_13 . Зі слів сина, там вона зустрічалася з багатьма людьми. Через кілька днів вона разом з ОСОБА_14 знову поїхали до Чернівців, де остання мала багато зустрічей. Усі розмови велися іншою мовою, тому їх зміст їй був невідомий.
Після того, як ОСОБА_4 почали викликати до поліції, їх сім`я неодноразово зверталась до ОСОБА_14 з проханням вирішити проблеми, які виникли, на що остання наполягала, щоб ОСОБА_4 у поліції не зізнавався в отриманні грошей від ОСОБА_5 , а навпаки стверджував, що не знає його та ніколи не бачив, що ОСОБА_4 і робив під час допитів.
Допитана у ході судового провадження свідок ОСОБА_15 зазначила, що обвинувачений ОСОБА_4 є її братом. Свідок показала, що влітку 2017 року у 
м. Вінницю приїздила їхня рідна сестра ОСОБА_10 . Остання приїжджає на територію України рідко, оскільки разом із сім`єю проживає в Туреччині. Під час приїзду ОСОБА_10 остання розповідала, що вони із чоловіком Фуатом починають вести новий бізнес на території Туреччини.
Також свідок ОСОБА_15 зазначала, що протягом 2017-2018 років до неї неодноразово приїздили працівники поліції, розшукували її сестру ОСОБА_10 , намагались із нею зв`язатись, просили їй передати документи, що 
ОСОБА_15 і робила.
Крім цього, судом першої інстанції були дослідженні докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, зокрема протоколи проведення слідчих експериментів від 18 січня 2018 року, відповідно до яких у присутності двох понятих й за участю потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_16 було проведено слідчі експерименти в приміщенні Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру та в службовому кабінеті лікаря ОСОБА_4 з відеозаписами до протоколів, які були оглянуті та дослідженні у ході судового провадження, а також запити про міжнародну правову допомогу та відповіді на запити із виконаними дорученнями.
Оцінюючи зібрані докази з позиції їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_4 отримав від потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 500 000 доларів США та передав їх своїй сестрі ОСОБА_10 в присутності свідка ОСОБА_13 .
Разом з цим суд першої інстанції виходив із того, що сукупність доказів не підтверджує попередньої домовленості між обвинуваченим та потерпілим щодо передачі коштів. Із встановленого вбачається, що прохання отримати й передати зазначені кошти надійшло ОСОБА_4 від його сестри, якій він ці кошти фактично і передав.
Таким чином, суд першої інстанції, ретельно оцінивши кожний з доказів, наданий стороною обвинувачення та отриманий безпосередньо в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку; здійснивши їх детальний аналіз, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін; створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дійшов правильного висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Апеляційний суд, перевіривши зазначені висновки, вмотивовано визнав їх правильними й такими, що ґрунтуються на досліджених доказах. Зауважив, що матеріали кримінального провадження не містять доказів прямого умислу та корисливого мотиву обвинуваченого ОСОБА_4 на вчинення шахрайських дій, а також зловживання довірою потерпілого, тобто в діях останнього відсутня об`єктивна та суб`єктивна сторони шахрайства.
Крім того, доводи прокурора про те, що апеляційний суд був зобов`язаний провести судове слідство й безпосередньо повторно дослідити окремі докази, не вбачаються обґрунтованими.
Як зазначається у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання прокурора про проведення судового слідства в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до змісту ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли місцевий суд дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода сторони із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом. Повторне дослідження доказів здійснюється у разі, якщо сторона доведе наявність підстав, передбачених положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд погодився як з оцінкою доказів, наданою місцевим судом, так і з його висновками в цілому, а тому відмова у повторному дослідженні доказів апеляційним судом не може вбачатися порушенням вимог КПК України у цьому випадку.
Щодо доводів прокурора про безпідставну відмову місцевого суду у задоволенні клопотання про звернення із запитом до компетентних органів Турецької Республіки про міжнародну правову допомогу щодо допиту у якості свідків  ОСОБА_6 та її чоловіка Фуата Шайлан, що не було усунуто й апеляційним судом, то вони були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, й апеляційний суд надав цим твердженням належну оцінку.
Як зазначається в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду, аналогічні запити про міжнародну правову допомогу, яка полягала у допиті ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , надсилались до компетентних органів Турецької Республіки й були виконані, про що в матеріалах кримінального провадження наявні протоколи надання показів, які було досліджено місцевим судом у ході судового провадження. Згідно з ними ОСОБА_10 ( ОСОБА_10 ) не заперечила той факт, що отримала від свого брата пакунок, який і передала у м. Чернівці невідомому чоловіку за дорученням свого чоловіка  
ОСОБА_19 під час свого допиту указував, що в кінці жовтня 2017 року 
у м. Стамбулі Турецька Республіка він зустрівся з потерпілим ОСОБА_5 та отримав у нього 130 000 доларів США, які згодом повернув, інших грошових коштів не брав та не домовлявся про позику інших грошових коштів. Натомість 
ОСОБА_5 постійно вимагав від нього ще грошові кошти у сумі 370 000 доларів США, однак такого боргу він не має.
Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що наведені протоколи допиту містять достатні відповіді на поставлені запитання, а тому повторне направлення запитів до Турецької Республіки призвело б до затягування розгляду кримінального провадження та порушення розумних строків його розгляду.
Також прокурор у своїй касаційній скарзі зазначає про суперечності між обставинами, викладеними у вироку суду Турецької Республіки, та доказами, дослідженими у цьому кримінальному проваджені, зокрема зауважує, що судом Турецької Республіки було ухвалено рішення від 05 березня 2024 року, яким виправдано ОСОБА_20 та ОСОБА_6 . У вказаному рішенні суд Турецької Республіки не знайшов доказів на підтвердження того факту, що вказані особи під приводом позики шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами потерпілого у сумі 370 000 доларів США й отримували будь-які кошти від ОСОБА_4 . 
Таким чином, прокурор стверджує про те, що між показаннями ОСОБА_17 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_21 ), наданими у ході досудового розслідування та в суді Турецької республіки, є суттєві розбіжності, які протирічать обставинам, що встановлені під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , а також суперечать показам, наданим суду учасниками кримінального провадження. 
З цього питання у вироку місцевого суду зазначено, що суд акцентує увагу на тому, що у належно перекладеній копії судового рішення від 05 березня 2024 року відносно ОСОБА_17 та ОСОБА_22 ( ОСОБА_10 ), яка долучена до матеріалів кримінального провадження, жодної згадки про ОСОБА_4 немає. ОСОБА_12 під час свого допиту вказував, що 28 та 29 жовтня 2017 року у 
м. Стамбулі (Турецька Республіка) він зустрівся із ОСОБА_5 та отримав у нього 130 000 доларів США, які згодом повернув, інших грошових коштів не брав та не домовлявся про позику інших грошових коштів. ОСОБА_22 ( ОСОБА_10 ) під час свого допиту зазначила, що жодних грошових коштів від ОСОБА_5 вона не отримувала, останнього бачила лише один раз.
В контексті зазначеного вище колегія суддів вважає, що певні розбіжності між показаннями ОСОБА_23 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_10 ), наданими у процесі розгляду справи судом Турецької Республіки, та обставинами, встановленими національними судами, самі по собі не утворюють істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Встановлення фактичних обставин у цьому провадженні здійснювалося на підставі доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції, з дотриманням принципів безпосередності та змагальності.
Крім цього й суть указаних вище суперечностей не ставить під сумнів обґрунтованість виправдувального вироку місцевого суду та зміст ухвали апеляційного суду, якою вказаний вирок було залишено без зміни. 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано зазначив, що наданий місцевим судом строк підготовки до судових дебатів є достатнім, також оцінювалися судом апеляційної інстанції.
Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, апеляційний суд детально проаналізував обставини, за яких прокурор заявив клопотання про оголошення перерви, і дійшов висновку про дотримання судом першої інстанції вимог ст. 363 КПК України.
Зокрема, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, задовольнивши клопотання прокурора й надавши 10 хвилин для підготовки до судових дебатів, діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень. При цьому суд врахував характер та обсяг обвинувачення, кількість досліджених доказів і тривалість розгляду кримінального провадження, що, на думку апеляційного суду, свідчить про достатність наданого часу. 
Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду. Надання перерви для підготовки до дебатів є дискреційним повноваженням суду, яке реалізовується з урахуванням конкретних обставин провадження. Сам по собі обсяг часу для підготовки до судових дебатів, який певна сторона провадження вважає недостатнім, не утворює порушення права на захист, якщо суд забезпечив стороні можливість підготуватися в розумних межах, а також не обмежував сторону під час дебатної промови у реалізації її прав.
Прокурором не наведено доводів, які свідчать, що наданий для підготовки до судових дебатів час фактично унеможливив реалізацію процесуальних прав чи поставив сторону провадження у нерівне становище порівняно з іншими сторонами чи учасниками цього провадження.
Вінницькийапеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого й обґрунтовано залишив їх без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3