П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Київ

Справа №756/7953/25
Провадження: № 22-ц/824/14387/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Боркова Сергія Прокоповича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ковбасюк О. О.
у справі за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що її батько - ОСОБА_4 , був наймачем однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , де він проживав сам. На початку 2005 року у батька позивачки стався серцевий напад, після чого позивачка стала регулярно, приблизно 2-3 рази на тиждень, його відвідувати, щоб приготувати йому їжу, прибрати у квартирі тощо. Наприкінці 2005 року у ОСОБА_5 знову стався серцевий напад, після чого його дочка ОСОБА_1 почала приїжджати до нього вже майже кожного дня. Необхідність догляду за батьком також була пов`язана із тим, що він зловживав спиртними напоями. На початку 2006 року позивачка ОСОБА_1 зі своєю дочкою ОСОБА_2 за пропозицією батька переїхала проживати до нього. Навесні 2006 року позивачка разом із батьком звернулася в ЖЕК з метою вирішення питання щодо реєстрації її місця проживання. Однак тоді це питання вирішене не було, оскільки у них були відсутні усі необхідні документи, у тому числі був відсутній паспорт батька позивачки, який, як виявилося, ним був загублений. У першій половині жовтня 2016 року батько поїхав у гості до свого брата в с. Гор-Косівка Володарського р-ну Київської обл., де планував пробути пару тижнів. Однак 26.10.2006 року позивачці зателефонував її дядько та повідомив про смерть батька. Позивачка забрала тіло батька та поховала його у м. Києві. Після смерті батька, десь наприкінці 2006 року, позивачка знову зверталася до паспортистки в ЖЕК з приводу реєстрації у квартирі, однак їй було повідомлено, оскільки після смерті батька це питання може бути вирішено лише в судовому порядку. Враховуючи, що на той час у позивачки було скрутне матеріальне становище, вона не мала фінансової можливості звернутися до суду для вирішення цього питання. При цьому копія заяви, яку писав її батько в КП «Галицьке Подільського району міста Києва», у неї відсутня, а вказане підприємство з 2016 року припинило своє існування. До 25.01.2007 року позивачка ОСОБА_1 разом із дочкою ОСОБА_2 були зареєстровані у службовій квартирі її матері по АДРЕСА_2 . На початку 2007 року мати позивачки припинила працювати та переїхала у м. Білу Церкву, а тому позивачка з дочкою була вимушена знятися з реєстрації з тієї квартири. Наприкінці 2007 року позивачка завагітніла. З метою отримання соціальної допомоги вона зареєструвалася у квартирі своєї сестри, де після народження також був зареєстрований її син ОСОБА_3 . 31.01.2014 року вони знялися з реєстрації у квартирі сестри, оскільки остання вирішила її продати. Після цього, з метою подальшого працевлаштування, ОСОБА_1 разом із сином була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 - за адресою АДРЕСА_4 . Водночас, ОСОБА_1 разом із дітьми продовжувала проживати у квартирі батька, за адресою АДРЕСА_1 . Про цю обставину було відомо працівникам КП «Галицьке Подільського району міста Києва», а в подальшому - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», які нараховували плату за комунальні послуги, виходячи з кількості трьох проживаючих там осіб, і такі комунальні послуги оплачувались позивачкою. На підставі викладеного, позивачка, вказуючи що вона із дітьми вселилася у квартиру АДРЕСА_5 на запрошення її батька ОСОБА_4 , який був її наймачем, вона просить визнати за нею та її дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право на користування вказаною квартирою.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Борков С. П. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд упереджено дослідив покази свідків, та не врахував, що вони могли забути деякі обставини, водночас, головними показами було те, що позивачі вселились в квартиру не самовільно. Вказує, що позивачі проживають в спірній квартирі понад 20 років та сплачують всі послуги по її утриманню. Крім того, з ОСОБА_1 , як з фактичним наймачем квартири, ДТЕК уклало договір на постачання електроенергії, що підтверджується квитанціями. При цьому, неповнолітній  ОСОБА_3 продовжує навчання в школі № 156. Заперечення відповідача про те, що квитанції надано лише за період з 2013 року, не могли бути прийняті до уваги суду, адже квитанції збираються лише за три роки та з них чітко вбачається відсутність заборгованості у позивачів. Крім того, батько позивачки звертався до відповідних органів відносно їх прописки та реєстрація не була доведена до кінця, з огляду на загублений паспорт батька, при цьому така обставина не була спростована відповідачем.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Борков С. П. в інтересах позивачів підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Інші учасники справив судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заву третьої особи про розгляд справи без присутності представника Служби, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення адвоката Боркова С. П. в інтересах позивачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_5 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.
Відповідно до відповіді в.о. начальника відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 106/25-16 від 21.02.2024 року на службову записку начальника юридичного відділу Подільської РДА № 106/17/1101 від 21.02.2024 року, приватизація квартири АДРЕСА_5 відділом з питань майна комунальної власності апарату Подільської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснювалась, свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру не оформлювалось (а.с. 53).
Згідно з відповіддю начальника відділу реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 231-35/24 від 22.02.2024 року на службову записку начальника юридичного відділу Подільської РДА № 106/17/1101 від 21.02.2024 року, відповідно до даних інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» та картотеки реєстраційного обліку фізичних осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.12.1990 року (а.с. 52).
У вказаній квартирі проживав та був зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).
Факт проживання ОСОБА_4 у вказаній квартирі ніким не оспорюється та не заперечується відповідачем.
Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_4 (а.с. 7).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є дітьми ОСОБА_1 (а.с. 9, 8).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 разом із її дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилася в спірну квартиру самовільно, з порушенням встановленого законом порядку, оскільки нею не доведено факту надання їй дозволу на проживання там до 2006 року з боку наймача ОСОБА_4 , як і не доведено, що спірне житло є єдиним житлом позивачів.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - зняття з реєстрації місця проживання у спірній квартирі) реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження.
У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За змістом статей 1, 2 Статуту територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 371/1805 та зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України 02 лютого 2005 року № 14/5 - територіальна громада м. Києва є первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень. Територіальна громада м. Києва реалізує свої владні повноваження безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб. Преамбулою Статуту визначено, що саме Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади м. Києва. Статтею 28 Статуту встановлено, що відповідно до Конституції України та чинного законодавства України територіальній громаді м. Києва належить право власності на рухоме і нерухоме майно, що знаходиться в комунальній власності, доходи міського та районних у м. Києві бюджетів, а також майнові права, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже спірна квартира на момент виникнення спірних правовідносин і дотепер перебуває у власності територіальної громади м. Києва.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (п.п. 1 і 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) вказано, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 463/10631/20 вказано, що «відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з Положенням про Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженим рішенням виконкому від 01 листопада 2016 року № 977 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин), Личаківська районна адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради, підзвітна і підконтрольна міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкована заступнику міського голови з питань житлово-комунального господарства. Квартира АДРЕСА_1 знаходиться у власності територіальної громади м. Львова, інтереси якої представляє Львівська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, який наділений правом приймати від її імені рішення, здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, визначені Конституцією України. У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив також позовну вимогу про визнання за ним права користування цим житлом. Належним відповідачем за вказаними вимогами є Львівська міська рада».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року у справі № 554/8693/21 вказано, що «у справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовну вимогу про визнання його членом сім`ї наймача житлового приміщення, яке перебуває в комунальній власності. Відповідно до статті 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Тобто, у разі задоволення позову ОСОБА_1 у нього виникне право щодо майна, яке перебуває у власності територіальної громади Полтавської міської ради. За таких обставин належним відповідачем за вказаною вимогою є Полтавська міська рада».
Суд першої інстанції не врахував, що квартира АДРЕСА_5 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, інтереси якої представляє Київська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, який наділений правом приймати від її імені рішення, здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, незалежно від делегування певних повноважень її окремим виконавчим органам. Тому суд зробив помилковий висновок про те, що Подільська районна в місті Києві державна адміністрація є належним відповідачем у справі.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові, при цьому суд не з`ясував характер правовідносин, не визначився з колом осіб, які мають приймати участь у справі, а відтак не вірно визначив підстави для такої відмови.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених обставин, рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а відтак апеляційну скаргу адвоката Боркова С. П. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Боркова Сергія Прокоповича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В.А. Нежура