КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 760/2268/25  Головуючий у І інстанції Козленко Г.О.
Провадження №22-ц/824/1741/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

14 січня 2026 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кришталь Володимира Івановича на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 рокуу справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документа, заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року до Солом`янського районного суду м. Києва через свого представника звернувся ОСОБА_1 , який просив:
- скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , встановлене ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.06.2021 у справі №760/15984/20 за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Т. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа.
В обгрунтування заяви зазначав, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/15984/20 від 08.06.2021 подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Т. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документа, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» - задоволено.
Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного фактичного виконання зобов`язань покладених на нього рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2012 на підставі якого Оболонським районним судом м. Києва 23.10.2013 видано виконавчі листи у справі № 2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму позики 5 754 960 грн. та 3 % річних від простроченої суми 242 284,22 грн та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.06.2010 на підставі якого Голосіївським районним судом м. Києва 06.08.2010 видано виконавчий лист у справі № 2-1397/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн заборгованості за кредитним договором, а також 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.
Постановою Київського апеляційного суду ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08.06.2021 залишено без змін.
Вжиті протягом 4-х років (включно до квітня 2024 року) відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заходи з примусового виконання боржником судових рішень у зведеному виконавчому провадженні №60918843 не призвели до задоволення вимог стягувачів та погашення боргу.
Починаючи з квітня 2024 року ОСОБА_1 почав систематично щомісячно сплачувати грошові кошти по зведеному виконавчому провадженні №60918843.
Маючи намір вжити додаткових заходів для виконання боргових зобов`язань у зведеному виконавчому провадженні №60918843, ОСОБА_1 письмово звернувся до банківських установ з проханням розглянути питання про надання йому кредиту для погашення боргу у зведеному виконавчому провадженні №60918843, однак вказані звернення не призвели до жодних результатів.
Крім того, відповідно до обов`язків боржника, покладених на нього постановами державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у зведеному виконавчому провадженні №60918843, ОСОБА_1 подано на адресу державного виконавця декларацію про доходи і майно боржника встановленого зразка для розгляду державним виконавцем Бочковським Т. Зі змісті вказаної декларації вбачається, що ОСОБА_1 знаходиться у скрутному матеріальному становищі та не має у власності іншого рухомого або нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення в межах виконавчого провадження, крім земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:01:0003, на яку арешт накладено не було.
Як зазначає представник заявника, вищенаведені факти в своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 протягом останніх 11 місяців поспіль вчиняє всі дії щодо виконання судового рішення, відтак відчутні ознаки його ухилення від виконання рішення, тому просив скасувати тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Кришталь В.І., посилаючись на неповноту встановлених обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву, подану в інтересах ОСОБА_1 , про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України. Тобто це випадок, коли конкретні норми закону для тлумачення та вирішення юридичних спорів, за своєю формою недостатні або нечіткі. Саме тому суд має відповідні повноваження діяти виходячи з фундаментальних засад права, які визначають його сутність і спрямованість і можуть бути застосовані у випадках, коли конкретні норми закону не містять чітких вказівок.
Орієнтиром для правозастосування в даному випадку мають бути загальні принципи: верховенство права, добросовісність, розумність, пропорційній та правова визначеність.
Скаржник вважає, що було б розумним та логічним, що серед обставин, якими визначаються умови (підстави), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, є відсутність (недоведеність) зацікавленими особами (державний виконавець, кредитори) фактичних обставин, за яких таке обмеження накладається судом.
Так, основним критерієм накладення зазначеного обмеження є свідоме ухилення боржника від виконання рішення суду та вчинення дій, які ускладнюють його виконання.
Саме такими обставинами було обґрунтовано подання державного виконавця Бочковського Т., яке було задоволено судом. Зокрема: неподання державному виконавцю декларації про доходи та майно боржника; ненадання державному виконавцю пояснень за фактами невиконання рішень та законних вимог виконавця; неявка ОСОБА_1 на вимогу державного виконавця.
Скаржник звертає увагу суду на те, що всі ці обставини були актуальними тільки на час ухвалення рішення у справі №760/15984/20 в ході судового розгляду 08.06.2021 про тимчасову заборону виїзду ОСОБА_1 . 
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що 08.04.2025 на момент розгляду клопотання про скасування заборони виїзду (через майже чотири роки від первісного судового рішення) вище перелічених обставин уже не існувало.
Так, ОСОБА_1 було подано декларацію боржника, крім того, він офіційно звернувся до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області з проханням надати йому можливість прийому керівництвом та надання пояснень виконавчою службою, яке було проігноровано. 
Таким чином, первісних обставин, свідомого ухилення від виконання рішення суду та вчинення дій, які ускладнювали його виконання, вже не існувало.
В доводах скарги скаржник також акцентує увагу суду на тому, що 08.04.2025 в ході судового розгляду, заперечуючи проти задоволення клопотання про скасування ухвали про заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України, головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковський Т. не повідомив суду жодного нового факту, який би свідчив про свідоме ухилення боржника від виконання судового рішення або ускладнення його виконання.
Вказує також, що при вирішенні питання за клопотанням, суд першої інстанції, посилаючись як на встановлений ним факт, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області перебуває зведене виконавче провадження №60918843 стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», не взяв до уваги, що виконавчі листи за якими стягувачами в цьому провадженні є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відкликані представниками останніх і вказані особи не мають статусу стягувачів у зведеному виконавчому провадженні №60918843.
Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 360 ЦПК України).
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Кришталь В.І. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.
Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, своїх представників для участі у ньому не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заявника, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Суд першої інстанції встановив, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження №60918843 стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/15984/20 від 08.06.2021 подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Т. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документа, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» - задоволено.
Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного фактичного виконання зобов`язань покладених на нього рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2012 на підставі якого Оболонським районним судом м. Києва 23.10.2013 видано виконавчі листи у справі № 2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму позики 5 754 960 грн. та 3 % річних від простроченої суми 242 284,22 грн та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.06.2010 на підставі якого Голосіївським районним судом м. Києва 06.08.2010 видано виконавчий лист у справі № 2-1397/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн заборгованості за кредитним договором, а також 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.
Відповідно до листа відділу примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 22.04.2024 №2682/3-29 вбачається, що по зведеному виконавчому провадженні №60918843 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , грошові кошти та вартість майна боржника у період з 08.06.2021 по 15.04.2024 примусово не було стягнуто, а також не було сплачено боржником самостійно на рахунок відділу чи стягувачів.
Листом ОСОБА_1 звернувся до АТ «Український банк реконструкції і розвитку» із проханням розглянути питання можливості надання кредиту у будь-якій сумі в національній валюті України для погашення боргів по виконавчим провадженням.
Листом від 18.09.2024 №002-017/219 АТ «БАНК ТРАСТ-КАПІТАЛ» повідомило ОСОБА_1 , що банк здійснює кредитування фізичних осіб на споживчі потреби згідно програми кредитування «Кредит для фізичних осіб на споживчі потреби» виключно на умовах забезпеченості (рухомим та/або нерухомим майном). Інших програм кредитування для фізичних осіб без оформлення застави по кредиту - банк не здійснює.
25.03.2023 ОСОБА_1 через свого представника подав декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи.
Листом відділу примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.12.2024 №60364/3.1-24/вх.65652/3-24 повідомлено ОСОБА_1 про можливість ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, внесеними до автоматизованої системи виконавчого провадження, за адресою в мережі інтернет, а також у прийомні години безпосередньо у відділі.
Окрім того, в матеріалах справи наявні квитанції АТ «УКРПОШТА» про сплату ОСОБА_1 заборгованості у ВП №60918843 (призначення платежу: погаш боргу у звед викон пров вп№60918843 боржн колодюк а в рнокпп НОМЕР_1 ), а саме: від 25.04.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 01.05.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 01.06.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 02.07.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 01.08.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 02.09.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 03.10.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 01.11.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 09.12.2024 у розмірі 1 000,00 грн; від 23.01.2025 у розмірі 1 000,00 грн; від 06.02.2025 у розмірі 1 000,00 грн.
Згідно з листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 22.05.2023 №68293624/2 вбачається, що у Державній прикордонній службі України перебуває на виконанні електронний процесуальний документ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України стосовно ОСОБА_1 , який 24.05.2023 безпосередньо державним виконавцем відділу примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковським Т.О. внесений до відповідної бази даних Державної прикордонної служби України за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження з використанням кваліфікованого електронного підпису.
Разом з тим, в матеріалах справи міститься витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12024105060000429 від 13.07.2024, з якого вбачається, що до Печерського УП ГУНП у м. Києві за вх. №СЕД-47280 надійшла ухвала Печерського районного суду м. Києва у справі №757/1797724-к щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою адвоката Коваля А.К. в інтересах ОСОБА_2 щодо здійснення підробки документів, а саме іпотечного договору на квартиру, якої не існує, що мало місце за адресою: АДРЕСА_1 .
З наданих матеріалів зведеного виконавчого провадження №60918843 вбачається, що станом на даний момент заборгованість боржником не погашена.
Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що останнім не надано належних доказів виникнення таких обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України з часу встановлення судовим рішенням такого обмеження. Так, рішення залишається невиконаним понад десять років. У контексті даних обставин суд вважав неспроможними твердження боржника та його представника про те, що боржник не ухиляється від виконання судового рішення. Враховуючи значну суму заборгованості, фактичне не виконання рішення суду понад десять років, та недоведеність належними та допустимими доказами доводів, викладених у заяві, суд вважав, що підстави для скасування тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відсутні.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно із частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.
Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».
У пункті 5 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Порядок тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України встановлений статтею 441 ЦПК України, відповідно до якої тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року ОСОБА_1 було обмежено у праві виїзду за кордон до виконання ним зобов`язань, покладених згідно із зведеним виконавчим провадженням № 60918843.
Тобто суд скористався наданим йому законом правом на обмеження виїзду боржника, який ухиляється від виконання судового рішення, за межі України.
Разом із тим, відповідно до частини п`ятої статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Отже, при вирішенні даної заяви слід врахувати, що передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути і перебувати за межами України з метою невиконання цього рішення.
В даній же справи предметом розгляду не є встановлення наявності чи відсутності підстав для накладення тимчасової заборони на виїзд за межі України, оскільки ці підстави були встановлені в ухвалі суду від 08 червня 2021 року, а встановлюється обґрунтованість мотивів заяви боржника щодо наявності підстав для зняття встановлених судом обмежень.
Так, заявник зазначав, що з квітня 2024 року він здійснює погашення заборгованості у зведеному виконавчому провадженні №60918843 на рахунки відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) і такі виплати носять системний щомісячний характер.
Вказував, що відповідно до обов`язків боржника, покладених на нього постановами державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) у зведеному виконавчому провадженні № 60918843, ОСОБА_1 було подано на адресу державного виконавця декларацію про доходи і майно боржника встановленого зразка. 
З огляду на зміст декларації, ОСОБА_1 зазначав, що з ряду об`єктивних причин знаходиться у скрутному матеріальному становищі та не має у власності іншого рухомого або нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення в межах виконавчого провадження, крім земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:01:0003. Однак, з невідомих причин, Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) опис та арешт на вказану земельну ділянку не проводився.
Заявник також вказував, що з метою забезпечення реального виконання встановлених зобов'язань в інтересах позивача у ВП №60918843 та виконання покладених на нього обов`язків боржника, ОСОБА_1 письмово звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про забезпечення йому прийому у службових осіб Управління, в провадженні яких знаходиться вказане виконавче провадження з урахуванням прави прийому громадян за попереднім записом в месенджерах Viber, Telegram,WhatsApp, за допомогою програмної системи Zoom. Про наявність такої можливості повідомлено на офіційній Інтернет-сторінці Управління. Проте, таке прохання боржника керівництвом Управління розглянуто не було, у відповіді Управління від 04.12.2024 року ОСОБА_1 роз`яснено лише можливість ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.
Серед доводів заяви ОСОБА_1 зазначав також про те, що маючи намір вжиття додаткових заходів для виконання боргових зобов`язань у зведеному виконавчому провадженні ВП №60918843, він письмово звернувся до банківських установ з проханням розглянути питання про надання йому кредиту для погашення боргу у зведеному виконавчому провадженні ВП №60918843, проте за відсутності заставного майна позитивного рішення з цього питання не отримав.
Таким чином, заявник вважав, що вищенаведені факти, які підтверджені належними доказами, у своїй сукупності, доводять зміну обставин щодо стану виконання судового рішення та його поведінки як боржника, і свідчать про відсутність ухилення від виконання зобов`язань.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам, обмежившись лише висновком про те, що рішення суду залишається невиконаним; не перевірив, чи є таке тривале по часу (близько 4 років) обмеження є виправданим і пропорційним, та чи сприяє досягненню мети погашенню заборгованості у виконавчому провадженні.
Для з`ясування питання, чи є обмеження на виїзд боржника з України втручанням в його право покидати країну, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини суд має встановити:
- чи було втручання передбачено законом;
- переслідувало воно одну чи декілька законних цілей;
- чи було воно необхідним в демократичному суспільстві.
У справі «Гочев проти Болгарії» (Gochev v. Bulgaria) в рішенні від 26 листопада 2009 року (заява № 34383/03) Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином.
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. рішення Європейського суду у справі «Рінер проти Болгарії», § 124 і рішення «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25 січня 2007 року у справі «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, які стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60).
У пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стецов проти України» зазначено, що з огляду на принцип пропорційності Суд вважає, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити і така оцінка значною мірою суб`єктивна; а, по-друге, це не може бути єдиною підставою для накладення оскаржуваного обмеження, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. Відповідна служба має бути спроможна пояснити, яким чином обмеження у праві на виїзд сприятиме стягненню заборгованості з урахуванням конкретної ситуації заявника та інших обставин справи. Однак у цій справі, на думку органів державної влади, які ініціювали й санкціонували цей захід, ні суд, ні державний виконавець не були компетентні скасовувати обмеження або переглядати його доцільність та ефективність. З огляду на чинне на той момент національне законодавство і позицію органів державної влади у справі заявника зрозуміло, що у випадку накладення обмеження його можна було скасувати тільки після того, як відповідна особа погасить заборгованість у повному обсязі. На думку Суду, така норма суперечить статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.
З врахуванням практики Європейського суду з прав людини, до Цивільного процесуального кодексу України у 2018 році були внесені зміни, які надали можливість боржникам просити суд про скасування встановлених обмежень у вільному пересуванні. Таким правом скористався і ОСОБА_1 , звернувшись до суду із відповідною заявою. 
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що як державний виконавець, так і стягувачі вважають, що такі обмеження мають існувати до погашення заборгованості у повному обсязі.
Проте, на думку колегії суддів, така позиція є помилковою.
У цій справі заборона виїзду боржника за межі країни на час ухвалення судом рішення ґрунтувалась на законі і переслідувала легітимну ціль, а саме сприяти виконанню рішення суду.
Між тим, при оцінюванні правомірності втручання у право ОСОБА_1 на вільне пересування необхідно врахувати, що така заборона на дату постановлення судом оскаржуваної ухвали існувала є протягом 3 (трьох) років та 9 місяців. За цей період боржник здійснив дії, які свідчать про його намір виконувати рішення суду і, доданими до заяви документами підтверджується, що це рішення виконується, заборгованість погашається.
Судом першої інстанції також не надано належної оцінки тій обставині, що Солом`янським районним судом м. Києва тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України в ході примусового виконання: 
- двох виконавчих листів Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі №2-2987/2012 про стягнення з ОСОБА_1 у рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму позики 5754960 грн та 3% річних від простроченої суми 242 284,22 грн;
- виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 06.08.2010 №2-1397 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн заборгованості за кредитним договором, а також 1700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
В подальшому, представником стягувачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокатом Омельченко І.В. подано до відділу примусового виконання рішень УЗПВР у місті Києві та Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) заяву від 22.11.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
18.01.2022 року постановою державного виконавця повернуто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконавчі листи Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі №2-2987/2012 з правом їх повторного пред`явлення до виконання.
На даний час, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень УЗПВР у місті Києві та Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження №60918843, до складу якого входить виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 06.08.2010 №2-1397 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 728 761,42 грн заборгованості за кредитним договором, а також 1700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України виконавчого збору (залишок не стягнутих коштів за виконавчими документами становить 556 263,84 грн).
Враховуючи розмір боргу, який має сплатити ОСОБА_1 , а саме 728 761,42 грн (боргу на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), 556 263,84 грн (виконавчого збору на користь держави), неможливості накладення арешту на належну боржнику земельну ділянку, а також відсутність у нього іншого рухомого чи нерухомого майна, за рахунок якого можливе погашення боргу, не існує реальних прогнозів, в який строк може бути погашена така заборгованість. 
З огляду на вказане, якщо встановлені обмеження боржника будуть існувати до виконання ним зобов`язання у повному обсязі, то вони фактично є такими, що не обмежуються будь яким строком, тобто є непропорційними і свідчать про втручання у право особи на вільне пересування.
Враховуючи, що боржником ОСОБА_1 виконано обов`язок боржника щодо подання державному виконавцю декларації про майно та доходи боржника, систематично здійснюється внесення грошових коштів на погашення заборгованості у зведеному виконавчому провадженні № 60918843, апеляційний суд доходить виноску про те, що мета обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка полягала в його примушуванні до повернення боргу, досягнута. Разом із цим, за відсутності обставин, які свідчили би про продовження ухилення від виконання рішення суду чи вчинення ОСОБА_1 дій, які ускладнюють його виконання, таке обмеження є невиправданим і непропорційним.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли свої підтвердження, ухвала суду першої інстанції постановлена без належного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального законодавства, у зв`язку із чим підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кришталь Володимира Івановича задовольнити.
Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року скасувати.
Заяву  ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України задовольнити.
Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , встановлене ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.06.2021 у справі №760/15984/20 за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Т. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа.
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленнята оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Борисова О.В.

Голуб С.А.