УХВАЛА

04 грудня 2025 року 
м. Київ
справа №750/10016/25
адміністративне провадження № К/990/46663/25  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Білак М.В., Желєзного І. В.,
перевіривши касаційну скаргу адвоката Озюменка Євгена Юрійовича, який дії в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 липня 2025 року
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року 
у справі № 750/10016/25 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України,         
УСТАНОВИВ:
Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області звернулося до суду з позовом до відповідача, в якому просило затримати громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 21 січня 2026 року.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, позов задоволено.
Затримано  громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 21 січня 2026 року.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відповідно до частини 1 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 липня 2025 року відкрито провадження у справі, та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження/
Пунктом 2 ч. 5 статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до ч. 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Крім того, згідно з ч. 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до ч. 4 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі  Закону України  "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених  частиною першою  статті 266-1  цього Кодексу.
З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у даній справі є затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.
Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний відповідачем спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовна практика, що складалася з приводу спорів цієї категорії, відсутність ознак, які відрізняють цю касаційну скаргу від інших, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі за позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, розглянутої в порядку спрощеного позовного провадження, не підлягають касаційному оскарженню.
Оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, відповідач не зазначає про наявність виняткових обставин, передбачених  пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які є передумовою для перевірки вмотивованості підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі, серед іншого, скаржник зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення не забезпечив права відповідача        ОСОБА_1 на користування послугами перекладача. На думку скаржника, таке недотримання судом першої інстанції положень процесуального права призвело до порушення його права на доступ до правосуддя в цій частині.
З цього приводу Суд уважає за доцільне зауважити таке.
Дійсно, приписами статті 15 КАС України передбачено, що суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.
Поряд з цим, частина четверта цієї статті встановлює, що учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з частиною другою статті 71 КАС України перекладач допускається ухвалою суду за клопотанням учасника справи або призначається з ініціативи суду.
Тобто, положення КАС України  не визначають безумовного обов`язку суду залучати перекладача.
Питання залучення перекладача слід вирішувати в кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, у касаційній скарзі    ОСОБА_1 зазначає, що під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, Шостий апеляційний адміністративний суд врахував його доводи щодо незалучення судом першої інстанції перекладача та ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року було призначено та залучено до участі у справі перекладача з української мови та з неї на російську мову. 
Тобто, суд апеляційної інстанції виконав вимоги статті 71 КАС України.
При цьому, у оскаржуваній постанові Шостий апеляційний адміністративний суд зауважив, що як вбачається з відеозапису судового засідання Деснянського районного суду міста Чернігова від 23  липня 2025 року, у відповідь на запитання судді, громадянин російської федерації    ОСОБА_1 підтвердив, що йому вручена пам`ятка про права та обов`язки, вони йому зрозумілі, також йому зрозуміла мова, якою ведеться судочинство, перекладач не потрібен (2 хв. 08 сек. - 2 хв. 36 сек. відеозапису судового засідання).
Більш того, указане вище не спростовується й самим скаржником у касаційній скарзі.
Отже, у цій справі не відбулося порушень прав позивача на рівність перед законом і судом та(або) несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки під час апеляційного оскарження судом було дотримано принципу рівності сторін шляхом забезпечення позивача на «право бути почутим».
Водночас скаржник посилається на п. 3 ч.4 ст.328 КАС України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права ст.31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" у подібних правовідносинах, в частині можливості примусового видворення громадян російської федерації призивного віку, які підлягають примусовій мобілізації за законами держави агресора російської федерації у злочинній війні проти України в період військового стану, життю та здоров`ю яких існує пряма загроза на території російської федерації, до якої прийнято рішення про видворення особи.
Однак суд відхиляє зазначене посилання скаржника з огляду на те, що дане питання не є предметом розгляду у межах цього провадження, а отже висновок є недоцільними.
До того ж, суд звертає увагу, що суд апеляційної інстанцій зазначив, що у справі, що розглядається громадянин російської федерації ОСОБА_1 не надав суду доказів оскарження рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 21 липня 2025 року № 7401100100000482 про його примусове видворення з України.
При цьому, суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень керувались висновками, викладеними у постановах Верховного Суду 1 вересня 2025 року у справі №303/5363/24 щодо заходу у вигляді затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України; від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а щодо наявності в іноземця родинних відносин із особами, які проживають на території України.
Зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи та цитування норм права з посиланням на невірну оцінку судами попередніх інстанцій доказів у справі, однак, у силу частини 2 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Інші, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
Ураховуючи перебування судді, який входить до складу колегії суддів, у відпустці, розгляд цієї касаційної скарги відбувся після його виходу.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 248, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Озюменка Євгенія Юрійовича, який дії в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 750/10016/25 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                В. Е. Мацедонська 

Судді                                                                                                    М. В. Білак

                                                                                                    І. В. Желєзний