РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 	справа № 580/12448/25 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Орленко В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Департаменту "Центр надання адміністративних послуг" Черкаської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
10.11.2025 позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати неправомірною бездіяльність Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби щодо невидачі ОСОБА_1 тимчасового посвідчення громадянина України після набуття позивачкою громадянства України за Указом Президента України від 19.11.2018 р. №375/2018, а також визнати протиправною відмову відповідача-1 у видачі тимчасового посвідчення громадянина України позивачу ОСОБА_1 , яка викладена в листі Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 22.10.2025 р. №М-163/6.1/3501-25/3501.4/267-25;
- зобов`язати Центрально-Південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби видати ОСОБА_1 , РНОКП11 НОМЕР_1 , тимчасове посвідчення громадянина України, а також відкликати із Комісії при Президентові України з питань громадянства подання про втрату ОСОБА_1 громадянства України;
- зобовязати Департамент «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради поновити реєстраційний облік місця проживання ОСОБА_1 за адресою її попередньої реєстрації - АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_1 із 2011 року на законних підставах проживала на території України згідно дозволу на імміграцію від Управління МВС України в Черкаській області від 30.05.2011 р. №10/3-4-457, а 16 травня 2017 отримала в УДМСУ в Черкаській області посвідку на право постійного проживання в Україні за МІН ІЗ1327.
У позовній заяві позивач зазначає, що з незалежних від неї обставин не змогла завершити процедуру оформлення громадянства України, але з моменту реєстрації громадянкою України та до цього часу в управління ДМСУ в Черкаській області (та в його правонаступника - ЦПМУ ДМС) не отримувала жодного документу, що посвідчує її особу як громадянина України, а саме: тимчасового посвідчення громадянина України. Натомість рішенням управління ДМСУ в Черкаській області від 07.09.2021 за №73 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а також скасовано посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 15.06.2017.
У позовній заяві позивач стверджу, що через повномасштабне вторгнення рф в Україну завершення такої процедури в принципі стало неможливим з об`єктивних та незалежних від неї причин. Відтак, на думку позивачки, відповідач діє недобросовісно та з порушенням принципу пропорційності, оскільки не враховує, що вона тривалий час легально проживає в України, одружилася з громадянином України, від шлюбу має дітей, які є громадянами України.
Позивачка з рішенням відповідача не погоджується, вважаючи його протиправним тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.
Ухвалою суду від 17.11.2025 відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
28.11.2025 до суду надійшов відзив Центрально-Південног міжрегіонального управління Державної міграційної служби, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.
Відповідач зазначає, що позивачка протягом двох років з моменту повідомлення про прийняття її до громадянства України з питань оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України не зверталась та документ про припинення громадянства рф, виданий уповноваженим органом рф або декларацію про відмову від громадянства рф позивач у строк, визначений частиною 5 статті 8 Закону № 2235-ІІІ до ЦПМУ ДМС не надавала. Визначений Законом №2235-ІІІ термін для виконання ОСОБА_1 взятого зобов`язання припинити іноземне громадянство сплив 19.11.2020.
13.08.2021 до УДМС у Черкаській області надійшов лист від Соснівського ВР щодо розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з прийняттям ОСОБА_1 до громадянства України.
07.09.2021 рішенням УДМС у Черкаській області, на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону № 2491-III, ОСОБА_1 скасовано виданий у 2011 році дозвіл на імміграцію в Україну. Також, видана на підставі дозволу на імміграцію, посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 16.05.2017 скасована на підставі вимог підпункту І пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.
На підставі абзацу сьомого пупкту 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою КМУ від 02.03.2016 № 207 (далі - Правила № 207) 29.09.2021 УДМС у Черкаській області було повідомлено ЦНАП про факт скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 16.05.2017.
Відповідач - Департамент "Центр надання адміністративних послуг" Черкаської міської ради своїм процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористьався.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
12.01.2026 представник позивача надав до суду пояснення до відзиву із клопотанням про виклик свідків та витребування доказів. У поясненнях зазначає, щодо не направлення відповідачем в установленому порядку відзив з додатками позивачеві чи його представнику, оскільки реєстр згрупованих поштових відправлень не містить актуальної адреси реєстрації (проживання) позивача.
15.01.2026 представник позивача надав до суду клопотання, де просить залишити без розгляду клопотання про виклик та допит свідків та витребування письмових доказів.
15.01.2026 представник Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби надав до суду заперечення, де у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Крім того до вказаного заперечення додано докази поштового направлення позивачу відзиву, що повернулося за закінченням терміну зберігання - поштовий ідентифікатор 067045521211.
Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив наступне.
Згідно дозволу на імміграцію від Управління МВС України в Черкаській області від 30.05.2011 №10/3-4-457, ОСОБА_1 із 2011 року проживає на території України.
16.05.20217 ОСОБА_1 отримала в УДМСУ в Черкаській області посвідку на право постійного проживання в Україні за № НОМЕР_2 .
03.12.2013 ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_2 шлюб, що підтверджується свідоцтвом від 03.12.2013 № НОМЕР_4 .
Від вказаного шлюбу із громадянином України ОСОБА_2 народила двох доньок - громадян України: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно Указу Президента України від 19.11.2018 №375/2018 прийнята до громадянства України, про що свідчить довідка від 03.12.2018 р. №788/18.
Згідно приписів статей 1, 8, 9 Закону України «Про громадянство України» іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
У позовній заяві позивач стверджує, що неодноразово повідомляла відповідачеві про об`єктивні обставини, які перешкоджали завершити процедуру виходу з громадянства російської федерації; зокрема, запроваджений з березня 2020 року карантин із-за епідемії коронавірусної інфекції «СОУD-19» (внаслідок чого міграційні органи рф не проводили особистий прийом громадян та не розглядали жодних документів про вихід із громадянства, починаючи з березня 2020року та до лютого 2022 року).
Згідно довідки Управління ДМСУ в Черкаській області від 20.07.2022 №7101, що видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженці російської федерації про те, що вона прийнята до громадянства України Указом Президента від 19.11.2018 №375/2018. Та 03.12.2021 підготовлено подання про втрату громадянства України на підставі пункту 2 частини першої статті 19 Закону України «Про громадянство України» у зв?язку з тим вона протягом двох років з моменту прийняття її до громадянства України не подала до УДМС у Черкаській області документ про припинення громадянства російської федерації, а незалежні від неї причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують.
Рішенням управління ДМСУ в Черкаській області від 07.09.2021 за №73 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі пункту 6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а також скасовано посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 15.06.2017.
Позивач стверджує, що з незалежних від неї обставин не змогла завершити процедуру оформлення громадянства України. Крім того, на думку позивача співробітники УДМС в Черкаській області в порушення вимог чинного законодавства України після прийняття Указу Президента України від 19.11.2018 р. №375/2018 допущено бездіяльність щодо не видачі тимчасового посвідчення громадянина Україна, яке б надавало можливість вільно рухатися в межах Української держави, безперешкодно перетинати державний кордон та вчиняти юридичні дії з документами.
Позивач вважаючи таке рішення протиправним, бездіяльність відповідача протиправною, а тому за захистом своїх прав та інтересів вирішила звернутися до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначаються Законом України від 18.01.2001 № 2235-III "Про громадянство України" (далі Закон №2235-ІІІ).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2235-ІІІ у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
громадянство України правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках, а громадянин України це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;
декларація про відмову від іноземного громадянства документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав;
зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;
незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури;
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципі єдиного громадянства громадянства держави Україна.
Перелік документів, що подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (далі Порядок № 215) (у редакції на час набуття позивачкою громадянства України).
Згідно п. 117, п.119 Порядку №215, у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видасться довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.
Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
Про факт реєстрації позивача громадянкою України свідчить довідка Управління ДМСУ в Черкаській області від 20.07.2022 р. №7101.
Відповідно до ч. 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Зі змісту статті 8 Закону № 2235-ИІ та Пунктом 119 Порядку №215 випливає, що особа, яка набула громадянство України, зобов`язана протягом двох років подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав або, у випадку неможливості надання такого документу з незалежних від них причин, декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Порядок оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України врегульований Правилами оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1111 від 17.07.2003 (далі - Правила).
Згідно пункту 1 Правил, тимчасове посвідчення громадянина України (далі - имчасове посвідчення) - документ, який посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України. Відповідно до пункту 3 Правил, тимчасове посвідчення видається на строк до 2 років.
Таким чином, Тимчасове посвідчення громадянина України - документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і видається особі, яка досягла чотирнадцятирічного віку, набула громадянства України та взяла зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з дня набуття громадянства України. Тимчасове посвідчення видається на строк до 2 років. (стаття 28 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус").
Суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази щодо документування позивача тимчасовим посвідченням громадянина Україна, докази щодо видачі органами ДМСУ такого посвідчення відсітні.
Указом президента України «про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102- IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався і триває на час розгляду справи.
У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України 24.02.2022 були офіційно розірвані дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією, та, відповідно, посольства та консульства країни-агресора в Україні припинили свою діяльність.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, та осіб які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканості України» від 20.08.2024 №3897-ІХ, яким врегульовано питання пролонгації строку на виконання зобов`язання припинити громадянство російської федерації на період дії в Україні воєнного стану для того, щоб після скасування або припинення воєнного стану для того, щоб після скасування або припинення воєнного стану громадяни російської федерації, які перебувають в процедурі набутті громадянства України, змогли належним чином виконати взяте зобов`язання перед державою Україна про припинення попереднього громадянства російської федерації.
Постановою КМ України від 07.01.2025 №3 «Деякі питання продовження строку дії тимчасового посвідчення громадянина України в умовах воєнного стану» було продовжено дію тимчасового посвідчення громадянина України для іноземців з рф та республіки білорусь.
Тож, наразі належним документом, що підтверджує громадянство України осіб, які належать до категорії громадян, які не завершили вихід із громадянства країни-агресора, є тимчасове посвідчення громадянина України з проставленою відміткою про продовження строку його дії на 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
У позовній заяві позивач стверджує, що після прийняття вказаної постанови КМУ №3 декілька разів зверталася до Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби та ДМС України із зверненнями щодо видачі тимчасового посвідчення громадянина України, з метою завершення процедури виході із громадянства рф (шляхом виїзду за кордон до російського консульства в Польщі).
У разі закінчення строку дії тимчасового посвідчення громадянина України особі, якій його було оформлено, видається нове тимчасове посвідчення громадянина України у порядку, встановленому цим Законом (ч. 2 ст. 28 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»).
Листом від 22.10.2025 №М-163/6.1/3501-25/3501.4/267-25 ЦПМУ ДМС повідомило про відмову у задоволенні відповідного звернення.
Надані позивачкою докази свідчать про неможливість завершення нею процедури виходу з громадянства рф з незалежних від неї причин, оскільки на сьогодні вона позбавлена реальної можливості виконати взяте на себе зобов`язання через об`єктивні фактори.
Загальновідомо, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє донині.
Водночас дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією розірвано, діяльність російських закордонних установ на території України припинена, що закономірно позбавляє позивачку змоги отримати документ про припинення громадянства рф від дипломатичного представництва чи консульської установи вказаної країни.
Позиція відповідача у цьому спорі фактично зводиться до того, що вона несвоєчасно почала вчиняти дії щодо припинення іноземного громадянства, пропустивши встановлений законом строк у два роки з моменту оформлення набуття громадянства України для виконання взятого на себе зобов`язання припинити іноземне громадянства.
Утім, суд зауважує, що, хоча й поза межами відповідного строку згідно із взятим на себе зобов`язанням, позивачка все ж вживала усіх необхідних заходів для його виконання та з метою оформлення громадянства України неодноразово зверталася із заявами до Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби та ДМС України із зверненнями щодо видачі тимчасового посвідчення громадянина України, з метою реалізації своїх громадянських прав та обов`язків, а також задля завершення процедури виходу із громадянства рф (шляхом виїзду за кордон до російського консульства в Польщі). Проте її зусилля були безуспішними не з її вини, а через об`єктивні чинники, зокрема не розгляд по суті вказаних заяв та відсутність з боку уповноважених органів іноземної держави належного реагування на неодноразові звернення позивачки, що закономірно виходить за межі її контролю та впливу.
Відтак, приймаючи оскаржуване рішення відповідач мав би врахувати наведені істотні обставини й надати їм оцінку при прийнятті оскаржуваного рішення.
Такий обов`язок відповідача обумовлюється, перш за все, правовими та фактичними наслідками його дій, враховуючи, зокрема, право позивачки на сім`ю та збереження її соціальних, культурних, сімейних та інших зв`язків, які сформувалися за довгі роки правомірного проживання на території України.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), навіть якщо втручання у права за Конвенцією та Протоколами до неї може бути законним і мати легітимну мету, воно, однак, може не бути "необхідним в демократичному суспільстві". Іншими словами, втручання в права може бути непропорційним легітимній меті, яка переслідувалася при здійсненні такого втручання.
У своїх рішеннях ЄСПЛ часто підкреслює, що тест "необхідності в демократичному суспільстві" вимагає, щоб застосований засіб переслідував легітимну мету та щоб втручання в право не було більше тієї міри, яка необхідна для її досягнення. Цей тест, що, як правило, називається тестом пропорційності вимагає, щоб обмежувальний засіб був належним (відповідним) для виконання передбачених захисних функцій (див. рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2006 року у справі "Бартік проти Росії", заява № 55565/00, пункт 46).
Класичне формулювання "необхідності в демократичному суспільстві" ЄСПЛ надав у справі "Silver проти Сполученого Королівства" (1983):
"97. У низці справ Суд зазначив своє розуміння фрази "необхідне у демократичному суспільстві". При цьому варто підсумовувати певні принципи:
(а) Прикметник "необхідне" не є синонімом "незамінне", як і не має гнучкості таких виразів, як "допустиме", "звичайне", "розумне" або "бажане";
(b) Договірні держави користуються певною, але не необмеженою, свободою розсуду в питанні застосування обмежень, але саме Суд виносить остаточне рішення, чи є вони сумісними з Конвенцією;
(c) фраза "необхідне у демократичному суспільстві" означає, що для того, щоб бути сумісним з Конвенцією, втручання повинно, зокрема, відповідати "нагальній суспільній потребі" і бути "пропорційним законній меті";
(d) положення статей Конвенції, які передбачають виключення з гарантованого права, повинні тлумачитися вузько".
Питання "необхідності в демократичному суспільстві" і "пропорційності" втручання є фактично синонімічними. Пропорційність втручання означає забезпечення державою (її судовими органами) справедливого балансу між, з одного боку, правами особи за Конвенцією, та, з іншого боку, з інтересами суспільства у цілому. Таким чином, будь-яке непропорційне втручання в права особи (незабезпечення справедливого балансу) не буде вважатись "необхідним у демократичному суспільстві".
Прикладами визнання ЄСПЛ порушення гарантованих Конвенцію прав особи з мотивів недотримання принципу пропорційності є справи "Савіни проти України" (№ 39948, рішення від 18 грудня 2008 року), "Швидка проти України" (№ 17888/12, рішення від 30 жовтня 2014 року), "Солтисяк проти Росії" (№ 4663/05, рішення від 10 лютого 2011 року), "Йорданова та інші проти Болгарії" (№ 25446/06, рішення від 24 квітня 2012 року), тощо.
Повертаючись до цієї справи, суд вважає, що відповідач, крім іншого, не дотримався одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржувані рішення суб`єктів владних повноважень.
Разом з тим, позивачка із 2011 року на законних підставах проживає на території України згідно дозволу на імміграцію від Управління МВС України в Черкаській області від 30.05.2011 р. №10/3-4-457, а 16 травня 2017 отримала в УДМСУ в Черкаській області посвідку на право постійного проживання в Україні за МІН131327 та створивши тут міцні соціальні й родинні зв`язки. 
Позивачка одружилася з громадянином України та народила у такому шлюбі дітей громадян України. 
За час проживання в Україні позивачка інтегрувалася в українське суспільство, тобто повністю пов`язала своє життя з Україною.
Отже, суд погоджується з доводами позивачки про те, що оскаржувана бездіяльність та рішення відповідача спричиняють негативні наслідки для її особистих, сімейних та майнових прав, які були сформовані внаслідок тривалого законного проживання в Україні.
На думку суду, такі дії не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки є непропорційними меті, на досягнення якої вчиняються.
В цьому контексті суд також вважає доречними до застосування висновки ЄСПЛ у справі "Усманов проти Росії" (заява № 43936/18), згідно з якими формальні порушення вимог при отриманні громадянства країни не можуть бути самі по собі підставою для позбавлення особи юридичного зв`язку із державою. Органиами влади мають ураховуватися усі фактори, зокрема, поведінка людини після набуття громадянства.
З огляду на викладене, а також враховуючи обставини цієї справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби щодо невидачі ОСОБА_1 тимчасового посвідчення громадянина України після набуття позивачкою громадянства України за Указом Президента України від 19.11.2018 р. №375/2018, а також визнати протиправною відмову Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби у видачі тимчасового посвідчення громадянина України Позивачці, що оформлена листом від 22.10.2025 р. №М-163/6.1/3501-25/3501.4/267-25 та зобов`язання Центрально-Південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби видати Позивачці тимчасове посвідчення громадянина України.
При цьому враховуються положення пункту 10 частини другої статті 245 КАС України, за змістом яких суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У частині позовних вимог "відкликати із Комісії при Президентові України з питань громадянства подання про втрату ОСОБА_1 громадянства України" не належить задоволенню, як така, що на час звернення позивача із позовом та на час ухвалення судового рішення є передчасною (заявленою на майбутнє), оскільки у матеріалах справи відсутні докази щодо порушення прав позивачав цій частині, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України суд у конкретній справі вирішує спір, предмет якого існує на час розгляду справи, і не може приймати рішення на майбутнє. Судовому захисту належать порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому. 
Верховний Суд висновує у справі №6-951цс16: вимога вчинити дії у майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту належить тільки порушене право. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання Департамент «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради поновити реєстраційний облік місця проживання ОСОБА_1 за адресою її попередньої реєстрації - АДРЕСА_1 , то в цій частині суд зазначає таке.
Водночас за змістом положень частини четвертої статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077 (чинним у 2021 році ), було передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно статті 7 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” (далі - Закон №1382-ІУ), згідно з якою зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Однак, в порушення вимог чинного Закону №1382-1V та Порядку №1077 (чинним у 2021 році) за зверненням Управління ДМС в Черкаській області позивача, яка згідно довідки УДМС в Черкаській області за №788/18 від 03.12.2018 зареєстрована громадянкою України, було протиправно знято із реєстраційного обліку за місцем проживання - АДРЕСА_1 .
Згідно з «Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім`ї та жінок» (Постанова Верховної Ради України № 475-ХІУ від 05.03. 1999 року) держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім`ї та жінок .
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Частинами 1-2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні ЄСПЛ «Христов проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04, Суд дійшов висновку, що «право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав».
За обставин справи належним способом захисту порушених прав та інтересів позивачки у спірних правовідносинах суд вважає зобов`язання Департамент «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради поновити реєстраційний облік місця проживання ОСОБА_1 за адресою її попередньої реєстрації - АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, оскільки по суті спору позов задоволено, витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 3633,60 грн стягуються пропорційно на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.
Водночас суд зауважує, що на користь позивачки підлягає відшкодуванню вся сума судового збору. Адже, не зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивачки внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень, а спір по суті вирішено в користь позивачки, тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується виключно зі способом захисту порушених прав позивачки.
Крім того, у даному випадку розмір компенсації судових витрат необхідно визначати виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 620/1116/20.
Керуючись ст.ст. 139, 242, 245, 246, 255, 295-297 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби щодо невидачі ОСОБА_1 тимчасового посвідчення громадянина України після набуття позивачкою громадянства України за Указом Президента України від 19.11.2018 №375/2018.
Визнати протиправною відмову Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби у видачі тимчасового посвідчення громадянина України ОСОБА_1 , оформлене листом Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 22.10.2025 №М-163/6.1/3501-25/3501.4/267-25.
Зобов`язати Центрально-Південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби видати ОСОБА_1 тимчасове посвідчення громадянина України.
Зобовязати Департамент «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради поновити реєстраційний облік місця проживання ОСОБА_1 за адресою її попередньої реєстрації - АДРЕСА_1 .
В решті позову відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1816,80 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1816,80 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради .
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».
Копію рішення направити сторонам у справі.

Повне судове рішення складене15.01.2026.

Суддя 	Валентина ОРЛЕНКО