ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/14184/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
судді Стецика Н.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолія Євгеновича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолія Євгеновича (далі також – приватний виконавець Клехо А.Є., відповідач) у якому просив: 
визнати протиправною бездіяльність Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є., що полягає у неповерненні стягнутих в рамках виконавчого провадження №66700637 1017 грн, 00 коп. основної винагороди приватного виконавця; 219 грн, 46 коп. витрат виконавчого провадження та компенсації за повернення стягувану авансу в сумі 250 грн, 00 коп.;
зобов`язати відповідача повернути на користь ОСОБА_1 1017 грн, 00 коп. основної винагороди приватного виконавця; 219 грн, 46 коп. мінімальних витрат виконавчого провадження та 250 грн. 00 коп. компенсації за повернення стягувану авансу.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Клехо А.Є. (виконавче провадження №66700637) перебував виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. №38206 від 14.05.2021 щодо стягнення з нього в користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором від 16.01.2021 №2964451. В рамках даного виконавчого провадження з позивача було стягнуто і переказано в користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» 10170,00 грн основної суми заборгованості. Також відповідачем стягнуто 1017,00 грн основної винагороди приватного виконавця; 219,46 грн витрат виконавчого провадження та компенсації за повернення стягувану авансу в сумі 250,00 грн.
Як зазначає позивач, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19.12.2024 у справі №159/5949/24 виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. за №38206 від 14.05.2021 визнано таким, що не підлягає виконанню.
Як наслідок позивач стверджує, що з моменту набрання даним судовим рішенням законної сили підстава, на якій відповідачем було стягнуто з нього 1017,00 грн основної винагороди приватного виконавця, 219,46 грн витрат виконавчого провадження та компенсації за повернення стягувану авансу в сумі 250,00 грн відпала. 
В обгрунтування своїх доводів посилається на положення ст. 1212 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов`язок повернути майно особі, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави. 
Позивач звертався до приватного виконавця із заявами та претензією з вимогою повернути вказані кошти в позасудовому порядку, але отримав відмову. Таким чином, в позасудовому порядку врегулювати даний спір не вдалося.
За таких обставин, відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України, належним способом захисту своїх прав ОСОБА_1 вважає визнання судом протиправною бездіяльності відповідача щодо неповернення стягнутих в рамках виконавчого провадження сум та зобов`язання останнього здійснити повернення коштів, набутих без достатньої правової підстави.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 позивачу поновлено строк на звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.39).
Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог ОСОБА_1 . В обгрунтування своєї позиції зазначив, що основна винагорода приватного виконавця (1017,00 грн) та витрати виконавчого провадження (219,46 грн) були стягнуті відповідно до чинних на той час норм законодавства України (Законів України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та «Про виконавче провадження»).
На переконання відповідача, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не залежить від волі виконавця і не стосується його дій, а отже, не може впливати на вже стягнуту винагороду (заробіток) приватного виконавця.
Стверджує, що положення Закону України «Про виконавче провадження», які стосуються повернення стягнутого виконавчого збору (у разі скасування рішення суду/визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню), не поширюються на основну винагороду приватного виконавця, оскільки виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця це різні поняття за своєю правовою природою. В свою чергу, кошти, стягнуті на повернення авансового внеску стягувача (250 грн), вже перераховані стягувачу (ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал») і законодавчих підстав для їх повернення боржнику не передбачено.
Окрім того вказує, що виконавче провадження було завершено на підставі його фактичного повного виконання, а не через скасування виконавчого документа.
02.01.2026 позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій підтримав обгрунтування вимог, викладених у позовній заяві. Зазначив, що норма ст. 1212 ЦК України є прямою імперативною нормою, яка без виключень і без відсилання до інших правових норм зобов`язує набувача коштів здійснити їх повернення у випадку коли підстав їх набуття згодом відпала. Просив суд позов задовольнити повністю.
Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Відповідно до посвідчення №0069 від 20.06.2017 ОСОБА_2 є приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області (а.с.52).
14.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №38206), згідно якого на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадяться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» шляхом стягнення з ОСОБА_1 : 2000,00 грн - заборгованості за тілом кредиту; 6660,00 – заборгованості за нарахованими та невиплаченими відсотками; 580,00 – заборгованості за нарахованою комісією за надання кредиту; витрати за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат». Загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 10170,00 грн (а.с.103).
03.09.2021 Приватним виконавцем Клехо А.Є. відкрито виконавче провадження №66700637 щодо виконання виконавчого напису №38206 від 14.05.2021, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованості в розмірі 10170,00 грн (а.с.6).
В межах цього провадження відповідач виніс постанову від 03.09.2021 про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди в розмірі 1017,00 грн (а.с.61), постанову від 03.09.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою стягнув з позивача 219,46 грн (а.с.63).
Постановою Приватного виконавця Клехо А.Є. від 24.04.2024 про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із повним та фактичним виконанням виконавчого документа, виконавче провадження №66700637 закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.7).
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19.12.2024 у справі №159/5949/24, яке набрало законної сили, виконавчий напис №38205, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 14.05.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором у розмірі 10170, 00 грн визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с.9-11).
09.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця Клехо А.Є. із претензією в якій просив відповідача повернути безпідставно стягнуті в рамках виконавчого провадження №66700637 грошові кошти, а саме: 1017,00 грн основної винагороди приватного виконавця; та 219, 46 грн витрат виконавчого провадження (а.с.15-17).
Листом за вих. №1264 від 21.02.2025 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для повернення стягнутих з боржника витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця (а.с.18).
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо неповернення стягнутих в рамках виконавчого провадження №66700637 основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження та компенсації за повернення авансу протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі також - Закон №1404).
Згідно із статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом пункту 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.
Відповідно до статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі також - Закон №1403-VIII).
Згідно із положеннями ч. 2 ст. 7 Закону №1403-VIII, державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. 
Фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України «Про виконавче провадження» (ст. 14 Закону №1403-VIII).
Відповідно до ст. 16 Закону №1403-VIII, приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності. 
За приписами ст. 3 Закону № 1404-VIII завданням органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Суд зазначає, що попри однакові завдання державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців, основною відмінністю між ними є правовий статус цих суб`єктів та джерела фінансування їх діяльності.
Державні виконавці є державними службовцями, представниками влади, діють від імені держави та перебувають під її захистом, фінансове та матеріальне забезпечення здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.
В свою чергу, приватні виконавці є суб`єктами незалежної професійної діяльності, самозайнятими особами, уповноваженими державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень, фінансове та матеріальне забезпечення яких здійснюється на засадах самофінансування за рахунок винагороди - плати, що сплачується приватному виконавцю в установленому законом порядку та розмірі, залежно від виконавчих дій (заходів), що вчинені (вжиті) у виконавчому провадженні за умови, що такі дії (заходи) призвели до повного або часткового виконання рішення.
Відмінність у правовому статусі та джерелах матеріального забезпечення діяльності органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців зумовлює застосування різних форм фінансового тягаря, що покладається на боржника та стягувача у зв`язку з примусовим виконанням рішення (збір, що сплачується до державного бюджету, або оплата послуги).
Згідно з частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Імперативними нормами Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору, а приватний виконавець - постанову про стягнення основної винагороди.
Так, положеннями статті 31 Закону №1403-VIII визначено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За змістом статті 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
На виконання статті 31 Закону №1403-VIII Кабінет Міністрів України постановою № 643 від 08.09.2016 затвердив «Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок №643).
Приписами абзацу 1 пункту 12 Порядку №643 встановлено, що розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Судом встановлено, що на виконанні у Приватного виконавця Клехо А.Є. перебував виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. №38206 від 14.05.2021 щодо стягнення з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 10170,00 грн. 
Заходами з примусового виконання вказаного виконавчого напису, відповідачем стягнуто:
10170,00 грн – основної суми заборгованості згідно із виконавчого напису №38206 від 14.05.2021 (перераховано в користь стягувача ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» згідно із платіжної інструкції №12901 від 24.04.2024 (а.с.91)) та
1017,00 грн - основної винагороди приватного виконавця (стягнута 24.04.2024 згідно платіжної інструкції №12090);
Таким чином, стягнута з позивача сума основної винагороди відповідає 10% від стягнутої приватним виконавцем суми заборгованості.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.03.2020 у справі №260/801/19.

Крім того, законодавцем передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ст. 31 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII). 
Зазначене викладене також у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.02.2022 по справі №160/10874/19 
Обов`язок боржника сплатити основну винагороду приватному виконавцю встановлений Законом і це є складовою примусового виконання виконавчого документу.
Отже, основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, не є однаковими поняттями.
Спільним для цих форм є лише порядок стягнення, а не умови, підстави чи механізм визначення, оскільки приписами ч. 3 ст. 45 Закону №1404-VIII передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. 
Аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.12.2024 по справі №640/29622/20, від 21.07.2022 по справі №320/6215/19. 
Жодних приписів про повернення основної винагороди приватного виконавця в разі скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у Законі №1404-VIII та Законі №1403-VIII не міститься.
Єдиною нормою, що об`єднує вказані види стягнень з боржника є ч. 3 ст. 45 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII, згідно з якою основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Суд враховує, що питання правильності тлумачення й застосування судами ч. 3 ст. 45 Закону №1404-VIII викладено Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постанові від 14.12.2023 у справі №160/10320/22.
Так, Касаційний адміністративний суд зазначив, що ч. 3 ст. 45 Закону №1404-VIII установлює, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Предметом регулювання ст. 45 Закону №1404-VIII є питання розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Натомість, ч. 3 ст. 45 Закону №1404-VIII стосується порядку, а не підстав стягнення основної винагороди. Ці поняття не тотожні за змістом.
Частина 5 ст. 27 Закону №1404-VIII стосується випадків не стягнення саме виконавчого збору. Її норми не поширюють дію на основну винагороду приватного виконавця, а тому не установлюють випадки, коли ця винагорода не стягується.
На тлі спірних правовідносин Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вказав, що не бачить підстав для іншого трактування цих норм, аніж буквальне, і вважав, що інший підхід до їхнього тлумачення здатний перешкоджати праву приватного виконавця на одержання винагороди за виконану працю.
Вказана позиція викладена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.12.2023 у справі №380/13876/22, від 18.12.2024 у справі №560/17661/23. 
Таким чином, суд прийшов висновку, що приватним виконавцем Клехо А.Є. правомірно стягнуто суму основної винагороди приватного виконавця в межах виконавчого провадження №66700637, підстави для її повернення у відповідача відсутні.
Суд відхиляє доводи позивача про необхідність застосування у спірних правовідносинах правової позиції, що викладена у постанові Верховного суду від 08.09.2021 у справі №201/6498/20, оскільки під час вирішення спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. 
Судом при вирішенні даного спору враховано правові позиції касаційного суду, викладені, зокрема, у постанові від 14.12.2023 у справі №160/10320/22, від 21.12.2023 у справі №380/13876/22, від 18.12.2024 у справі №560/17661/23 (тобто судом при розгляді даного спору враховано останні правові позиції Верховного Суду).
Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 затверджена Інструкція з організації примусового виконання рішень (далі також - Інструкція №512/5).
Згідно з п. 2 розділу VI Інструкції № 512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Відповідно до пункту 8 Розділу ІІ Видів та розміру витрат виконавчого провадження, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5, приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг.
Як випливає з матеріалів виконавчого провадження №66700637, одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем Клехо А.Є. винесено постанову від 03.09.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено суму мінімальних витрат в розмірі 219,46 грн.
24.04.2024 вказана сума витрат виконавчого провадження згідно із платіжної інструкції №12089 перерахована в користь відповідача (а.с.91). 
Суд зазначає, що відповідно до частини 4 ст. 42 Закону №1404-VIII, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції №512/5, якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати в виконавчого провадження, здійснювалися виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» та цією Інструкцією.
З огляду на вказані положення чинного законодавства, суд погоджується з твердженням відповідача про відсутність підстав щодо повернення позивачу коштів в сумі 219,46 грн, що були перераховані на компенсацію понесених виконавцем витрат виконавчого провадження. 
В свою чергу, коментованими нормами Закону №1404-VIII та Інструкції №512/5 чітко передбачено право виконавця на відшкодування понесених ним витрат в процесі примусового виконання виконавчого документа.
Частиною 3 статті 42 Закону №1404-VIII визначено, що витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Відповідно до ст. 45 вказаного Закону, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
Як випливає з матеріалів справи, 24.04.2024 Приватним виконавцем Клехо А.Є. перераховано в користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», як стягувача в межах спірного виконавчого провадження, 250,00 грн компенсації за повернення авансу. Вказане, зокрема, підтверджується копією платіжної інструкції №12901 від 24.04.2024 (а.с.91).
Таким чином, стягнута з ОСОБА_1 сума авансового внеску була розподілена відповідачем згідно ст. 45 Закону №1404-VIII шляхом повернення ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит Капітал». 
Вказана сума авансового внеску відсутня на рахунку Приватного виконавця Клехо А.Є., що виключає можливість задоволення вимоги про зобов`язання відповідача здійснити повернення вказаної суми в користь позивача. 
Беручи до уваги те, що чинне законодавство містить імперативні норми щодо обов`язку відповідача виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, враховуючи, що жодних приписів про повернення основної винагороди приватного виконавця, розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у зв`язку із визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в чинному законодавстві не міститься, вищенаведені правові позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суд приходить висновку, що відповідач має право на стягнення з позивача основної винагороди та мінімальних витрат виконавчого провадження. 
Належних та достатніх доказів зворотного позивачем не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. 
Згідно з ч. 2 ст. 77КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідач надав суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги. 
Відтак суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. 
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, підстави для присудження на користь позивача понесених судових витрат відсутні.
Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 10, 14, 90, 139, 241 246, 250 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолія Євгеновича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження – з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його підписання.
Повний текст рішення складено та підписано судом 19 січня 2026 року.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ). 
Відповідач: Приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолія Євгеновича (43006, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Авіаторів, 1; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Н. В. Стецик