ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10108/25 Справа № 214/7473/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 214/7473/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Лідовська А.А.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Виконавчий комітет Криворізької міської ради, Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1  на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року, яке ухвалено  суддею Сіденком С.І.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 серпня 2025року, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про встановлення факту безхазяйності нерухомого майна та визнання права приватної власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позову зазначила, що вона з 1993 року була прийнята на роботу у АТ «Криворіжбуд», де працювала до 14 серпня 2001 року.
Позивачка ОСОБА_1 , на підставі Договору від 12 жовтня 2000 року, укладеного з арбітражним керуючим АТ «Криворіжбуд», вселилася до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала АТ «Криворіжбуд».
Згідно п. 6.2. цього Договору, сторони погодили, що у разі визнання власника банкрутом, вказана квартира безоплатно переходить у власність користувача, тобто позивачки ОСОБА_1 .
З березня 2001 року позивачка зареєструвалась у вказаній квартирі та весь цей час проживає у ній. Крім неї ніхто у квартирі не проживає, інших зареєстрованих осіб не має.
Станом на теперішній час АТ «Криворіжбуд» ліквідовано, однак, згідно інформації з Реєстру нерухомості від 04 листопада 2023 року, власником квартири є саме АТ «Криворіжбуд».
Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ч. 1 ст. 335 ЦК України, є безхазяйною річчю, та позивачка, яка безперервно, протягом майже 24 років, здійснює користування та утримання цим майном, вона має право на визнання за собою права власності на цю квартиру за набувальною давністю.
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: про встановлення факту безхазяйності нерухомого майна та визнати за нею право приватної власності на нерухоме майно, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка  ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом інтересів дитини та невідповідність рішення суду нормам матеріального і процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було належним чином досліджено усі обставини справи та не взято до уваги всіх доказів по справі, якими підтверджено факт того, що позивачка безперервно та відкрито користується квартирою на підставі Договору від 12 жовтня 2000 року. Суд не застосував до правовідносин сторін положення ч. 3 ст. 344 ЦК України, якою визначено, що  якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років з часу спливу позовної давності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині встановлення факту безхазяйності нерухомого майна, суд виходив з того, що позивачка не є тією особою, яка уповноважена на звернення до суду із даними вимогами, однак, суд не вказав, що ж компетентні органи робили з 2006 року, після ліквідації АТ «Криворіжбуд».
Крім того, зазначає, що суд у рішенні невірно вказує назву АТ «Криворіжбуд», зазначаючи це підприємство як АТ «Криворіжіндустрбуд».
У відзиві на апеляційну скаргу, який подано з порушеннями вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України (до відзиву не додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи), відповідач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідач Виконавчий комітет Криворізької міської ради правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, надавши суду апеляційної інстанції письмові пояснення по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника – адвоката Умріхіна О.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ЗАТ «Криворіжбуд», код ЄРДПОУ 01289281.
Позивачка ОСОБА_1 не має жодного відношення до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона на підставі Договору безоплатного користування квартирою від 12 жовтня 2000 року, укладеного з АТ «Криворіжбуд», вселилася до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала АТ «Криворіжбуд», який ліквідований у 2006 року, та протягом тривалого часу відкрито, безперервно володіє спірною житловою квартирою, сплачує комунальні послуги, утримує квартиру в належному стані, проводить поточні ремонтні роботи, у зв`язку із чим наявні підстави для встановлення факту безхазяйності нерухомого майна та визнання за нею права власності за набувальною давністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено наявність сукупності обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивачка жодного відношення до спірної квартири не має, власником квартири є ЗАТ «Криворіжбуд», код ЄРДПОУ 01289281, а сам по собі факт користування позивачкою квартирою не надає їй такого права. Вимоги ж позивачки щодо визнання факту безхозності нерухомого майна спірної квартири взагалі виходять за межі наданих їй прав та встановленої процедури, адже, право на звернення до суду даних обставин належить виключно до компетенції органів місцевого самоврядування (селищні, міські ради тощо) та безхозна річ в такому випадку передається у власність комунальної громади на території якої вона знаходиться.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За нормою ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 Цивільного кодексу України).
Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.
Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).
Згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 Цивільного кодексу України).
Враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК).
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.
Таким чином, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
Крім того, за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/17274/17. Так, у своїй постанові від 14.05.2019 у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).
Матеріалами справи підтверджено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є АТ «Криворіжбуд».
Згідно Договору безоплатного користування квартирою від 12 жовтня 2000 року, позивачка ОСОБА_1 прийняла у тимчасове безоплатне користування, для власного проживання, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).
АТ «Криворіжбуд» припинено, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15 серпня 2006 року внесено відповідний запис (а.с. 11, 15).
Отже, у межах даної справи позивачці на момент заволодіння майном було добре відомо про наявність власника відповідної квартири, оскільки вона набула право користування квартирою на підставі Договору безоплатного користування квартирою від 12 жовтня 2000 року, і, відповідно, вона не могла вважати, що отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. А це в свою чергу виключає таку підставу для набуття права власності на майно за набувальною давністю у відповідності до ст.344 ЦК України, як добросовісність.
При цьому, відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття позивачкою права власності на спірне приміщення за правилами ст.344 ЦК України.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що між власником майна АТ «Криворіжбуд» та позивачкою ОСОБА_1 існували договірні відносини, а тому, відповідно до ч.3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років з часу спливу позовної давності.
Так, матеріалами справи підтверджено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є АТ «Криворіжбуд».
АТ «Криворіжбуд» припинено, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15 серпня 2006 року внесено відповідний запис (а.с. 11, 15).
Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності, серед іншого, припиняється у разі припинення юридичної особи.
При цьому, згідно статті 609 ЦК України, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Отже, з моменту припинення юридичної особи АТ «Криворіжбуд» позивачка ОСОБА_1 достеменно була обізнана про те, що проживає у спірній квартирі та продовжує нею користуватися без жодних правових підстав та власник майна не може пред?вити до неї вимоги щодо його витребування.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка фактично протягом тривалого часу добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, сплачує за комунальні послуги, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном.
За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивачка не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року у справі №547/200/21 (провадження N 61-3172св22).
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю.
При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що, за положеннями статті 335 ЦК України, право на звернення до суду із заявою про визнання факту безхозності нерухомого майна належить виключно до компетенції органів місцевого самоврядування (селищні, міські ради тощо), безхозна річ в такому випадку передається у власність комунальної громади на території якої вона знаходиться, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що заявлені особою, що не наділена відповідними повноваженнями. А доводи апеляційної скарги про те, що суд не вказав, що ж компетентні органи робили з 2006 року, після ліквідації АТ «Криворіжбуд», правого значення для вирішення даного спору не мають.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд у рішенні невірно вказує назву АТ «Криворіжбуд», зазначаючи це підприємство як АТ «Криворіжіндустрбуд» не тягнуть за собою скасування або зміну рішення суду, оскільки питання щодо виправлення описок у рішенні може бути виправлено судом першої інстанції у порядку, визначеному статтею 269 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення позивачкою норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилання на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: