ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 500/4532/25
адміністративне провадження № К/990/42335/25  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Желтобрюх І.Л., суддів - Блажівської Н.Є., Яковенка М.М.,
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від             01 серпня 2025 року (суддя Підлісна І.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року (судді: Онишкевич Т.В., Гудим Л.Я., Качмар В.Я.) у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
в с т а н о в и в :
До суду першої інстанції звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) із заявою про забезпечення позову до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідач) шляхом  зупинення дії рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності від 24.07.2025 № 895-л ГУ ДПС у Тернопільській області, а саме на право роздрібної торгівлі пальним, за несплату чергового платежу за ліцензію ФОП ОСОБА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 терміном дії з 11.07.2024 по 11.07.2029, до набрання законної сили рішенням у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення від 24.07.2025           № 895-л.
Тернопільський окружний адміністративний суд ухвалою від 01.08.2025, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2025 вказану заяву  позивача про забезпечення позову задовольнив, зупинивши дію рішення відповідача від 24.07.2025 № 895-л про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, виданої  ФОП ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням у справі № 500/4532/25.
Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову позивачу буде заподіяна шкода у зв`язку із зупиненням його господарської діяльності, неможливістю реалізації товарів та відмовою контрагентів від співпраці, а відновлення ділових зв`язків та поновлення господарської діяльності потребуватиме значних зусиль заявника.
Суди дійшли висновку, що, оскільки правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного рішення підлягає дослідженню лише під час судового вирішення справи по суті, то невжиття заходів забезпечення позовної заяви може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Не погоджуючись із такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ГУ ДПС у Тернопільській області звернулось з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить рішення судів скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.
На обґрунтування касаційної скарги посилається на відсутність достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб, та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Наголошує, що оскаржуваними рішеннями суди надали платнику податку, який порушив встановлені вимоги до ведення господарської діяльності, право продовжувати вчиняти дії всупереч нормам, визначеним законодавством.
Зазначає, що оскаржуване рішення ГУ ДПС в Тернопільській області від 24.07.2025 № 895-л не блокує господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , можливість виплати заробітної плати працівникам та не може призвести до невиконання договірних зобов`язань перед контрагентами, оскільки оскаржуване у цій справі рішення стосується лише одного із п`яти наявних об`єктів роздрібної торгівлі пальним, які належать позивачу.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні, вказує, що суди, задовольняючи заяву про забезпечення позову, правомірно дозволили платнику податків продовжувати здійснення господарської діяльності на підставі та в межах закону, оскільки на момент прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваного рішення черговий платіж за ліцензію був сплачений.
Наголошує, що обраний ним спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Ключовим питанням під час касаційного перегляду справи є перевірка дотримання судами попередніх інстанцій вимог статей 150 - 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в контексті наявності/відсутності підстав для забезпечення позову у цій справі, з урахуванням фактичних обставин і предмета позовних вимог, у спосіб, обраний позивачем і застосований судом першої інстанції.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.
При цьому співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, та/або в очевидності ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Слід зазначити, що питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не може вирішуватись наперед під час вирішення судом питання щодо забезпечення позову. 
Проте, на переконання колегії суддів, рішення судів попередніх інстанцій у цій справі наведеним вище вимогам не відповідають, з огляду на таке.
При вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди попередніх інстанцій установили, що підставою для прийняття відповідачем рішення про припинення дії ліцензії позивача вказана несплата ФОП ОСОБА_1 чергового платежу за ліцензію у встановлений строк (до 11.07.2025). При цьому заявник стверджує, що 17.07.2025 ним було здійснено черговий платіж за ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним, про що він повідомив контролюючий орган заявою встановленого зразка від 18.07.2025 та долучив платіжну інструкцію від 17.07.2025 № 470.
Основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є роздрібна торгівля пальним.
З метою здійснення основного виду своєї господарської діяльності заявник у встановленому порядку отримав від контролюючого органу ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним №19120314202400095 терміном дії з 11.07.2024 до 11.07.2029, видану за адресою місця торгівлі: АДРЕСА_1 , АЗС.
Станом на дату прийняття оскаржуваного рішення ФОП ОСОБА_1 укладено ряд трудових договорів з найманими особами. При цьому за 2024 рік ФОП ОСОБА_1 проведено витрати на оплату праці та нарахування заробітної плати найманим працівникам у сумі                  5 809 843 грн.
Також у ФОП ОСОБА_1 наявні зобов`язання щодо поставки пального, зокрема, відповідно до договорів купівлі-продажу нафтопродуктів: від 24.03.2025 № 33 з Теребовлянською спеціалізованою школою-ліцеєм; від 15.06.2023 № 1 з ТОВ «Альтфатер Тернопіль»;                         від 25.02.2025 № 12 з Довгенською ЗОШ І-ІІ ступенів; від 17.04.2025 з Теребовлянською міською радою; від 03.02.2025 № 39866/8 з Центром розвитку спорту та фізичного виховання Теребовлянської міської ради; від 01.01.2024 № 1/2/24 з ТОВ «Агро Престиж».
Положеннями Закону України від 19.04.2025 № 3817-IX «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон        № 3817-IX) визначено, що припинення дії ліцензії - це позбавлення суб`єкта господарювання права на провадження відповідного виду (видів) господарської діяльності, на який (які) йому надано ліцензію, у порядку, визначеному цим Законом.
Відповідно до пункту 7 частини другої статті 46 Закону № 3817-IX підставою для прийняття органом ліцензування рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності є несплата чергового платежу за ліцензію.
Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову суди обмежились висновком, що  за наслідками припинення дії ліцензії фактично блокується господарська діяльність ФОП    ОСОБА_1 щодо роздрібної торгівлі пальним, а неможливість провадження господарської діяльності зумовить невиконання підприємцем договірних зобов`язань перед контрагентами, заблокує формування доходу та виплати заробітної плати його працівникам з можливим наступним їх вивільненням та ускладнить відновлення господарської діяльності у разі вирішення спору на користь заявника.
При цьому суди не надали належної оцінки доводам заявника з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заяви щодо забезпечення позову, а також не встановили підстав, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам ФОП ОСОБА_1 .
Висновки судів попередніх інстанцій, що невжиття заходів щодо зупинення дії оскаржуваного позивачем рішення зумовить настання негативних та незворотних наслідків для його господарської діяльності, не підтверджений оцінкою судами будь-яких доказів. 
Так, суди не надали оцінку аргументам відповідача про наявність у позивача ще чотирьох АЗС, відсутність зазначення адреси місця роботи працівників у наданих заявником трудових договорах, а також місцезнаходження контрагентів позивача, з якими у нього наявні зобов`язання щодо поставки пального та їх віддаленість від місця торгівлі, за яким припинено дію ліцензії.
Натомість розмежування вказаних доказів у розрізі всіх АЗС та виокремлення тих, що стосуються саме АЗС, щодо якої припинено дію ліцензії, є істотним для прийняття рішення про вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.
Крім того суди не зазначили, на підставі яких саме доказів визнано підтвердженими доводи позивача, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту і унеможливити поновлення порушених прав позивача. До матеріалів заяви про забезпечення позову заявником не долучено належних та допустимих доказів в розумінні статей 150, 151 КАС України.
Отже, колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, заявником не доведено, а судами першої та апеляційної інстанцій належно не встановлено і не підтверджено у передбаченому процесуальним законом порядку наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову за заявою позивача.
Враховуючи викладене висновки судів щодо підстав застосування заходів забезпечення адміністративного позову, заявленим у заяві про забезпечення позову, на відповідність їх вимогам частини другої статті 150 КАС України є такими, що не ґрунтуються на повно і правильно досліджених та проаналізованих судом доказах, із наведенням відповідних висновків і мотивів у судовому рішенні.
Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом у постановах від 05.08.2022 у справі          № 140/1116/21, від 31.05.2022 у справі № 600/6293/21-а, від 17.05.2022 у справі № 240/16158/21, від 04.07.2024 у справі № 160/7437/24, від 03.12.2024 у справі № 380/13157/24 та інших.
З оскаржуваних судових рішень та доводів позивача не вбачається наявності правових і фактичних підстав для забезпечення позову та наявності незворотних наслідків, що вимагали б невідкладного й негайного вжиття таких заходів з тією метою, яка закладена законодавцем у інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві. Необхідності вжиття таких заходів у цьому конкретному випадку судами не доведено.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Провівши касаційний розгляд справи у межах доводів і вимог касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у справі, та повноважень, визначених статтею 341 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, неправильно застосували норм матеріального та допустили порушення норм процесуального права, не взяли до уваги усі обставини, які мали значення для правильного вирішення питання щодо забезпечення позову, внаслідок чого ухвалили судові рішення, які не відповідають закону, а тому підлягають скасуванню.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що касаційна скарга ГУ ДПС у Тернопільській області підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню із ухваленням рішення про відмову у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити.
Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у справі № 500/4532/25 скасувати.
У задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                                          І.Л. Желтобрюх
 
Судді:                                                                                                                            Н.Є. Блажівська 

                                                                                                    М.М. Яковенко