Справа № 369/3252/25
Провадження № 2/369/3111/26
РІШЕННЯ
Іменем України

09.02.2026         м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/3252/25 за позовом позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Євдокимов Д.А. звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, в якому просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги обґрунтовані такими доводами.
11 серпня 2001 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї за № 1482. 
За час перебування у шлюбі у період спільного проживання позивачем та відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кузнєцовою О.В. було спільно придбано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . 
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Таким чином, зазначений об`єкт нерухомого майна є предметом спільної сумісної власності Позивача та Відповідача як подружжя. 
Позивачем та Відповідачем шлюбний договір не укладався, домовленості щодо поділу спільного майна не досягалось. 
Таким чином, Позивач по справі має право на поділ майна, яке перебуває в її спільній сумісній власності з Відповідачем, та на виділення їй у право власності 1/2 частки в цьому майні
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі. Підготовче засідання призначено на 05.11.2025 р.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.02.2026 на12:15. 
Відповідач свою позицію по справі не висловив, доказів на спростування заявлених позовних вимог не надавав. Відзив на позов не подав.
У судове засідання 09.02.2026 року сторони не з`явилися. Представник позивача до суду подав заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явилися всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.
Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 
Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
11 серпня 2001 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї за № 1482. 
За час перебування у шлюбі у період спільного проживання позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кузнєцовою О.В. було спільно придбано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . 
Позивачем та Відповідачем шлюбний договір не укладався, домовленості щодо поділу спільного майна не досягалось. 

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за Відповідачем в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 35634048, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.11.2025 року № 5005535804554-17626688961.
Таким чином, суд встановив, що спірна квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 35634048, загальною площею 79,6 кв. м., виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.
Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно.
У зв`язку із зазначеним, а також врахувавши те, що спірна квартира була придбана подружжям під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю, а також відсутність у даному випадку визначений статтею 70 Сімейного кодексу України підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, суд дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для поділу квартири шляхом визнання за кожною із сторін права власності на її частку.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя - задовольнити у повному обсязі.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 35634048.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 35634048.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений нею судовий збір по справі у розмірі 2 778 грн. (дві тисячі сімсот сімдесят вісім грн.) 00 коп. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Відомості про учасників справи:
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повне рішення суду складено: 10.02.2026 року.

Суддя         А.В. Янченко