УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 456/4952/23
провадження № 51-4315ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 10 грудня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 вересня 
2025 року у кримінальному провадженні № 12023142130000118 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Жидачів, жителя АДРЕСА_1 ,  раніше судимого вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 23 серпня 2022 року за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням 
з іспитовим строком тривалістю 1 рік, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 
ст. 125, ч. 1 ст. 164 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 
2024 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду 
від 15 вересня 2025 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено 
до покарання у виді громадських робіт: за ч. 1 ст. 125 КК - на строк 80 годин; ч. 1 
ст. 164 КК - на строк 120 годин.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, що з урахуванням п. 1 ч. 1 ст. 72 КК становить 15 днів позбавлення волі, призначеного за цим вироком, шляхом повного складання приєднано покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, невідбуте за вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року за ч. 1 ст. 263 КК, та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 15 днів.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та цивільний позов у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 164 КК, за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 згідно з судовим наказом Жидачівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року у справі №443/1257/21, який набрав законної сили 11 серпня 2021 року, виданим того ж дня судом для його реалізації виконавчим листом, зобов`язаний сплачувати аліменти на користь 
ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_7 та доньки ОСОБА_8 в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення 
з 30 липня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття.
Однак, ОСОБА_5 , будучи ознайомленим із вказаним судовим наказом, оскільки належним чином повідомлений 18 серпня 2021 року Жидачівським районним судом Львівської області, достовірно знаючи про покладений на нього обов`язок щодо сплати аліментів на утримання малолітніх сина ОСОБА_7 та доньки ОСОБА_8 , зобов`язаний як батько утримувати своїх дітей, будучи працездатним, керуючись єдиним умислом, у період з 01 вересня 2021 року по 30 квітня 2023 року злісно ухилився від сплати аліментів, призначених рішенням суду, внаслідок чого допустив заборгованість станом на 30 квітня 2023 року в сумі 35 783,07 грн, що сукупно склало суму виплат більше, ніж за три місяці, хоча мав реальну можливість 
до сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Так, ОСОБА_5 , проживаючи на АДРЕСА_1 ,  у період з 01 вересня 2021 року по 30 квітня 2023 року мав змогу заробляти гроші і сплачувати аліменти, оскільки він з 26 березня 2004 року та по даний час перебуває на обліку в Жидачівській ДПІ ГУ ДПС у Львівській області на податковому обліку як суб`єкт підприємницької діяльності, від якої отримував доходи та витрачав 
на власні потреби, сплачуючи при цьому податки, зокрема за період з 01 липня 
2021 року по липень 2023 року ФОП ОСОБА_5 сплачено податків на суму 
249 208, 96 грн, однак злісно ухилився від сплати аліментів, оскільки у вересні-грудні 2021 року, лютому-квітні, червні, жовтні-грудні 2022 року, лютому-квітні 2023 року не здійснював встановлені судовим наказом Жидачівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року платежі щодо утримання своїх малолітніх дітей за відсутності обставин, які б свідчили про поважність причин чи вимушеність несплати аліментів. Крім цього, тільки з моменту звернення потерпілої 
ОСОБА_9 у поліцію 02 травня 2023 року та реєстрації у зв`язку із цим кримінального провадження щодо ухилення ОСОБА_5 від сплати аліментів, останнім погашена заборгованість зі сплати таких.
Водночас, ОСОБА_5 на неодноразові письмові вимоги про обов`язок сплати аліментів, попередження державного виконавця про наслідки ухилення від їх сплати та письмові виклики державного виконавця відділу державної виконавчої служби Стрийського міськрайонного управління юстиції у Львівській області не реагував.
Таким чином, своїми умисними діями (діями та бездіяльністю) ОСОБА_5 за період з 01 вересня 2021 року по 30 квітня 2023 року допустив заборгованість з виплати встановлених судовим наказом Жидачівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року коштів на утримання дітей: сина ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на суму 35 783,07 грн, що перевищує сукупно суму виплат платежів за три місяці.
Крім цього, ОСОБА_5 09 жовтня 2023 року приблизно о 13:06, перебуваючи разом із ОСОБА_10 у коридорі багатоповерхового будинку біля квартири АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту 
на ґрунті особистих неприязних відносин умисно завдав останньому удар правим кулаком в обличчя, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник у касаційній скарзі, покликаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, звільнивши її підзахисного на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Вважає, що суди не забезпечили індивідуалізації покарання, не дали оцінки особі обвинуваченого та не врахували встановлених пом`якшуючих покарання обставин. Зазначає, що її підзахисний вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, відшкодував заборгованість з аліментних зобов`язань, про що надав суду докази. Зауважує, що дитина проживає із батьком (її підзахисним), про що складено акт служби у справах дітей, ОСОБА_5 утримує дитину, забезпечує належні умови для її проживання 
та виховання, його поведінка після вчинення правопорушення свідчить 
про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства. Вказує 
на неправильне застосування положень ст. 71 КК з огляду на немотивоване обрання судом принципу повного складання покарань за можливості застосувати часткове. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 164 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість та можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження 
за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення 
ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України 
про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який є людиною 
з інвалідністю ІІІ групи, працює приватним підприємцем, раніше притягувався 
до кримінальної відповідальності, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин.
При цьому суд зауважив, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. 
Однак, як вказав суд у вироку, у матеріалах зазначеного судового провадження щодо ОСОБА_5 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений розкаявся у вчинених ним кримінальних правопорушеннях; хоча ОСОБА_5 і надав показання щодо обставин вчинених кримінальних правопорушень, однак він не висловив жалю з приводу цього, осуду своєї поведінки, а також готовності нести покарання, 
що свідчить про відсутність критичної оцінки вчиненого та відповідно щирого каяття.
Беручи до уваги вказані вище обставини в їх сукупності, враховуючи дані про особу обвинуваченого, а також інші обставини справи, зокрема те, що обвинувачений 
не усвідомив протиправність своїх дій, у вчиненому не розкаявся, виходячи 
з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 164 та ч. 1 ст.125 КК у виді громадських робіт, після чого застосував положення з ч. 1 ст. 70 КК.
Також суд, пославшись на постанову Верховного Суду від 14 вересня 2021 року 
у справі №127/25037/17, зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Частиною 4 ст. 71 КК передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли вони визначаються шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним 
у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У випадку вчинення злочину під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Таким чином, законодавець звільнення від покарання з випробуванням не вважає невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання 
у випадку вчинення нового злочину під час іспитового строку.
Згідно з ч. 1 ст. 72 КК при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться 
в більш суворий вид, виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт;
З огляду на наведене, зважаючи на те, що нове кримінальне правопорушення ОСОБА_5 вчинив під час іспитового строку, встановленого за вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2022 року, яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, суд призначив останньому остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_5 
за апеляційними скаргами сторони захисту, ствердив про правильність прийнятого рішення та залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення. При цьому, як убачається з ухвали, в апеляційних скаргах захисника та засудженого питання про неправильне застосування положень 
статей 71, 75 КК, а також суворість призначеного покарання не порушувалось.
Ухвалений у кримінальному провадженні вирок є належно вмотивований та обґрунтований, його зміст відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався  в частині призначення покарання. 
Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. 
В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного її підзахисному покарання та можливості застосування до нього положень ст. 75 КК. Покарання обґрунтовано призначено відповідно до положень ст. 71 КК із урахуванням її ч. 4 та ст. 72 цього Кодексу.
Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга захисника не містить.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження 
за її касаційною скаргою на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду 
від 15 вересня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                ОСОБА_3