УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №291/1175/24 Головуючий у 1-й інст. Гарбарук І. М. 
Категорія 62 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №291/1175/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Ружинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним в частині державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гарбарук І.М. 
встановив:
У вересні 2024 року ОСОБА_3 через свого представника звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи заяву про зміну предмета позову, остаточно просила:
-визнати недійсним в 1/3 частині Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №14223, виданий 24.05.2005 на підставі розпорядження голови Ружинської районної державної адміністрації від 25.01.2005 №38 на ім`я ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер 18252551100:07:000:0029 площею 3,4919 га, яка розташована на території Ружинського району Житомирської області, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства; 
-визнати недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29 січня 2020 року державним нотаріусом Ружинської державної нотаріальної контори Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Ставничим О.В. за реєстраційним номером 98, ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на земельну ділянку кадастровий номер 1825255100:07:000:0029 площею 3,4919 га; 
-визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно – державного нотаріуса Ружинської державної нотаріальної контори Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Ставничий О.В. за індексним №50888847 від 30.01.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень – права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер 1825255100:07:000:0029 площею 3,4919 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в частині реєстрації права власності на 1/3 частку вказаної земельної ділянки; 
-визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт Ружин Ружинського району Житомирської області на 1/3 частину земельної ділянки, кадастровий номер 1825255100:07:000:0029 площею 3,4919 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Ружинської селищної ради Житомирської області. 
На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її брат ОСОБА_5 , який заповів їй усе майно. У встановлений законом строк позивачка спадщину після його смерті прийняла, і на підставі її заяви приватним нотаріусом заведено спадкову справу №19/2013. Мати ОСОБА_5 – ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько ОСОБА_5 – ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Щодо спадкування майна, яке належало батькам ОСОБА_5 , Ружинським районним судом розглядалась справа №2-13/2010 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , заінтересована особа - Ружинська селищна рада, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно.
Відповідно до рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 15.04.2010, частково зміненого рішенням апеляційного суду Житомирської області від 29.06.2010, визнано недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.09.2003, видане на ім`я ОСОБА_4 , яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 2,87 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебувала в колективній власності КСП ім. Леніна смт Ружин Ружинського району Житомирської області, що належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0260706, виданого Ружинською державною адміністрацією 14.10.1997 та зареєстрованого 14.10.1997 в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №945.
Також вказаними рішеннями визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно ОСОБА_6 , яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 2,87 умовних кадастрових гектара, а саме: на 1/3 частки земельної частки (паю), що складає 0,957 умовних кадастрових гектарів. ОСОБА_4 згідно з вищевказаним рішенням належить 2/3 частки земельної частки(паю), яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 .
Згідно з повідомленням Держгеокадастру в Житомирській області вказана земельна частка (пай), яка належала ОСОБА_6 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0260706, виданого Ружинською державною адміністрацією 14.10.1997 та зареєстрованого 14.10.1997 в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №945, в 2005 році була виділена в натурі (на місцевості) у вигляді земельної ділянки площею 3.4919 га, кадастровий номер 1825255100:07:000:0029 і ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку було видано Державний акт серії ЯА №142231 від 24.05.2005.
Таким чином, до складу спадщини ОСОБА_5 після виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) входить 1/3 частка земельної ділянки кадастровий номер 1825255100:07:000:0029, а до складу спадщини ОСОБА_4 - 2/3 частки вказаної земельної ділянки.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельну ділянку кадастровий номер 1825255100:07:000:0029 зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 98, виданий 29.01.2020, видавник: Ставничий О.В. державний нотаріус Ружинської державної нотаріальної контори.
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , достовірно знаючи про рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 15.04.2010 та рішення апеляційного суду Житомирської області від 29.06.2010 про скасування в 1/3 частці свідоцтва про право на спадщину, яке було видане на ім`я ОСОБА_4 на успадковану ним після смерті ОСОБА_6 земельну частку (пай), та про визнання вказаними рішеннями за ОСОБА_5 права власності на спадкове майно ОСОБА_6 , а саме: на 1/3 частку земельної частки (паю), не надав нотаріусу вищевказані рішення судів та неправомірно отримав свідоцтво про право на спадщину на цілу земельну ділянку кадастровий номер 1825255100:07:000:0029, яка була утворена внаслідок виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), що належала ОСОБА_6 . Відповідач своїми діями порушив право власності ОСОБА_5 на вказане майно успадковане після своєї матері ОСОБА_6 , та порушив право позивача на спадкування майна ОСОБА_5 .
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене Ставничим О.В., державним нотаріусом Ружинської державної нотаріальної контори Житомирської області 29.01.2020, зареєстровано в реєстрі за №98, серія та номер НОЕ 565139, видане на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 3,4919 га, кадастровий номер 1825255100:07:000:0029, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Житомирська область Бердичівський (Ружинський) район, Ружинська селищна рада. Скасовано рішення державного реєстратора Ружинської державної нотаріальної контори Ставничого Олександра Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер - 50888847 від 30.01.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) - права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку, площею 3,4919 га, кадастровий номер 1825255100:07:000:0029, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2019173218252) в частині реєстрації права власності на 1/3 частку вказаної земельної ділянки. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/3 частку земельної ділянки, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Житомирська область Бердичівський (Ружинський) район, Ружинська селищна рада, площею 3,4919 га, кадастровий номер: 1825255100:07:000:0029, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Зокрема, судом зроблений помилковий висновок про те, що ОСОБА_2 за встановлених фактичних обставин не мав права претендувати на всю спадщину після смерті ОСОБА_4 , а нотаріус відповідно не мав права видавати оспорюване свідоцтво ОСОБА_2 , оскільки скаржник являється єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після його смерті, і рішення суду, яким встановлювалась незаконність набуття права власності останнім на спірну земельну ділянку не існує, що в даному випадку було б основою для можливості задоволення позову. 
Його спадкодавець ОСОБА_4 , яким помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини був власником земельної ділянки площею 3,4919 га, кадастровий номер 1825255100:07:000:0029. Право власності на земельну ділянку перейшло до нього в порядку спадкування. 
На думку відповідача, презумпція правомірності права власності на земельну ділянку ОСОБА_4 не спростована. Можливість задоволення позовних вимог у даній справі прямо залежить від спростування права власності на земельну ділянку його спадкодавця.
Крім того, судом зроблено висновок про те, що факт перетворення наявного майнового права у право власності на земельну ділянку як річ відбувся за рахунок земельної частки (паю) належної померлій ОСОБА_6 без належних, достовірних і достатніх доказів цієї обставини.
Вважає, що суд фактично вирішив справу про події, що мали місце у далекому минулому, посилаючись на докази, які втратили достовірність і повноту, при цьому не забезпечивши юридичну визначеність і остаточність не захистив його від простроченого позову та не запобіг справедливості.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивачка не скористалася.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.12.1965. Від шлюбу мали сина ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_7 (т.1, а.с.10, 207, 208-211).
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.12).
Зі спадкової справи №510/2002, заведеної Ружинською державною нотаріальною конторою Житомирської області до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 від належної частки в спадщині відмовилася на користь батька ОСОБА_4 , який спадщину прийняв та звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) (т.1, а.с.130 - зворот - 131). 
Державним нотаріусом Ружинської державної контори Житомирської області Ходаківською Л.М. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.09.2003, зареєстровано в реєстрі за №2440, на право на земельну частку (пай) розміром 2,87 умовних кадастрових гектара, у землі яка перебуває у колективній власності КСП ім. Леніна, смт Ружин, що належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0260706, виданого Ружинською РДА 14.10.1997 №945 (т.1, а.с.128-136).
У повідомленні №2443/35-24 від 02.07.2024 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області вказало, що згідно із книгами реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «ім. Леніна», смт. Ружин Ружинського району Житомирської області (далі – книга) на ім`я ОСОБА_6 було виготовлено сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0260706 від 14.10.1997, про що свідчить запис у книзі. 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2003 були внесені зміни до книги 24.09.2003 у графу «прізвище, ім`я та по-батькові власника сертифіката» ОСОБА_4 . 
Відповідно до книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, на ім`я ОСОБА_4 виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА №142231 від 24.05.2005 на підставі розпорядження голови Ружинської районної державної адміністрації №38 від 26.01.2005, загальна площа земельної ділянки 3,4919 га, 1825255100:07:000:0029 (т.1, а.с.27).
Згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації №38 від 26.01.2005 «Про затвердження проектно-технічної документації по передачі в натурі земельних ділянок в розмірі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право власності на земельну ділянку» передано у власність земельну ділянку в натурі у розмірі земельної частки для ведення особистого селянського господарства в таких розмірах: ОСОБА_4 – ділянка № НОМЕР_2 , загальною площею 3,4919 га, в т.ч ріллі -3,4450, під дорогами – 0,0469 га (т. 1, а.с. 228-229).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1, а.с.12).
За життя ОСОБА_4 склав заповіт 31.03.2006, відповідно до якого усе своє майно заповів ОСОБА_2 (т.1, а.с.150).
Ружинською державною нотаріальною конторою Житомирської області заведено спадкову справу №460/2007 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , згідно з якою спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 , який спадщину прийняв шляхом подачі заяви про прийняття спадщини згідно із заповітом (т.1, а.с.140).
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 13.06.2008 у справі №2-331/2008 ОСОБА_5 продовжено строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановивши йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном два місяці з часу набрання рішенням законної сили (т.1, а.с.144). 
На підставі рішення суду від 13.06.2008 ОСОБА_5 подав заяву на прийняття спадщини 23.06.2008 (т.1, а.с.145). 
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 11.08.2009 у справі №2-167/2009 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 встановлено факт прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , та смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1, а.с.212-213).
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 15.04.2010 у справі №2-13/2010 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , заінтересована особа: Ружинська селищна рада, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.09.2003, виданого на ім`я ОСОБА_4 , яке складається з права на земельну частку /пай/ розміром 2,87 га умовних кадастрових гектара у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Леніна, смт Ружин, Ружинського району Житомирської області, що належало спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку /пай/ серії ЖТ №0260706, виданого Ружинською державною адміністрацією 14.10.1997 та зареєстрованого 14.10.1997 в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку /пай/ за №945; визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно ОСОБА_6 , яке складається з права на земельну частку /пай/ розміром 2,87 га - 1/3 частки, що складає 0,957 га цього земельного паю (т.1, а.с.20-22).
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 29.06.2010 у справі №2-13/2010 (провадження №22ц/3118) рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 15.04.2010 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на жилий будинок змінено; визнано недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 Ружинською державною нотаріальною конторою 15.09.2003 після смерті ОСОБА_6 (т.1, а.с.23-25).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивачки ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3 (т.1, а.с.9).
За життя ОСОБА_5 склав заповіт 27.08.2008, відповідно до якого все своє майно заповів сестрі ОСОБА_1 (т.1,а.с.221, зворот).
22.02.2013 ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Приватним нотаріусом Ружинського районного нотаріального округу Ходаківською Л.М. заведено спадкову справу №19/2013 (т.1, а.с.216-223).
05 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.223).
Постановою приватного нотаріуса Ружинського районного нотаріального округу Ходаківською Л.М. від 05.09.2024 ОСОБА_9 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 (т.1, а.с.19).
29 січня 2020 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,4919 га, яка належала ОСОБА_4 згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА №142231 від 24.05.2005, виданого Ружинською районною державною адміністрації 24.05.2005 на підставі розпорядження голови Ружинської РДА від 26.01.2005 №38, кадастровий номер земельної ділянки 1825255100:07:000:0029. 
Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 29.01.2020 (т.1, а.с.162-163).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавцю ОСОБА_4 не належала ціла спірна земельна ділянка, оскільки за рішенням суду за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/3 частку земельного паю, тому відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину на майно, що не належало до спадкового майна, а тому отримане ним свідоцтво право на спадщину за заповітом р.№ 98 від 29.01.2020 порушує право власності позивачки на належну їй 1/3 частину такого майна і його слід визнати недійсним в 1/3 частині.
Такий висновок є вірним, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , прийнявши спадщину після смерті свого брата, навіть за умови, що вона не отримала свідоцтва про право на спадщину, в силу закону має речові права на спірне майно, які підлягають захисту у судовому порядку.
Судом встановлено, що рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2010 року, зміненим рішенням апеляційного суду Житомирської області від 29 червня 2010 року, у справі № 2-13/2010 визнано недійсним у 1/3 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15.09.2003 Ружинською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 , та визнано за ОСОБА_5 право вланості на 1/3 частку земельної частки (паю)  розміром 2,87 га, що становить 0,957 га.
Цими ж судовими рішеннями встановлено, що «Державна нотаріальна контора 15.09.2003 року видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на земельний пай після смерті ОСОБА_6 , у відповідності з яким ОСОБА_4 успадкував весь земельний пай розміром 2,87 га.
Проте, на день відкриття спадщини були ще двоє дітей, які вступили у володіння спадковим майном і прийняли його. Вони являються спадкоємцями першої черги, але батько не повідомив нотаріусу, що є ще діти, які також мають право на спадщину, і оформив весь земельний пай у свою користь, порушивши ти самим вимоги ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року).
ОСОБА_1 своєю заявою до нотаріальної контори відмовилася від спадщини на особисте майно ОСОБА_6 , земельний пай, на користь батька ОСОБА_4 , тому її частка переходить батькові.
Отже 1/3 частка спадщини земельного паю ОСОБА_6 , що становить 0,957 га, переходить до ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 залишається 2/3 частки, що становить 1,914 га (0,957 + 0,957) земельного паю».
Згідно з положеннями частини четвертої статті 82 ЦПК України, встановлені зазначеними судовими рішеннями обставини, які набрали законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.
ОСОБА_5 державної реєстрації визнаного за ним судовим рішенням права власності за життя не здійснив, однак 27 серпня 2008 року склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів ОСОБА_1 (т.1, а.с.221).
Постановою приватного нотаріуса Ружинського районного нотаріального округу 05 вересня 2024 року Безсмертній Тетяні Павлівні відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності документа, що підтверджує право власності спадкодавця на земельну ділянку (т.1, а.с.19).
Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 , будучи стороною у справі № 2-13/2010 та беручи участь у її розгляді у судах першої та апеляційної інстанцій, був обізнаний про наявність та зміст рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 15.04.2010 та рішення апеляційного суду Житомирської області від 29.06.2010, якими визначено обсяг спадкових прав на земельну частку (пай). Проте, 29.01.2020 він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,4919 га, що належала ОСОБА_4 на підставі Державного акта серії ЯА № 142231 від 24.05.2005, кадастровий номер 1825255100:07:000:0029, не повідомивши при розгляді справи № 2-13/2010 суд про наявність такого державного акта.
З повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 2443/35-24 від 02.07.2024 вбачається, що право на земельну частку (пай) первісно належало ОСОБА_6 на підставі сертифіката серії ЖТ № 0260706 від 14.10.1997, а на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2003 до реєстраційних книг 24.09.2003 було внесено зміни щодо власника сертифіката – ОСОБА_4 , на ім`я якого згодом оформлено державний акт на земельну ділянку площею 3,4919 га (т.1, а.с.27).
Таким чином суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що за встановлених фактичних обставин ОСОБА_2 не мав правових підстав претендувати на всю спадщину після смерті ОСОБА_4 , а відтак нотаріус не мав правових підстав для видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, зокрема, у разі встановлення, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, передбачених законом.
Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20).
Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (див. постанови Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 296/10637/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11, від 23.09.2020 у справі № 742/740/17).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2024 у справі № 504/3606/14-ц звернуто увагу на те, що передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними.
Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі.
Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду.
Колегія суддів також враховує, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Зі встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що спадкодавцю ОСОБА_4 не належала уся спірна земельна ділянка, оскільки за рішенням суду за  ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/3 частку земельного паю. Отже, зазначена частка не входила до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 .
За таких обставин ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.01.2020 № 98 на майно, яке в повному обсязі не належало спадкодавцю, що призвело до порушення права власності позивачки на належну їй 1/3 частку спадкового майна.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.01.2020 № 98 недійсним у 1/3 частині.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація є офіційним визнанням державою факту набуття, зміни або припинення речових прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19 зазначено, що згідно з пунктами 1 - 3 частини третьої нової редакції зазначеної статті відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Оскільки порушення прав позивачки виникло саме внаслідок державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, обраний нею спосіб захисту у вигляді скасування рішення державного реєстратора є ефективним, співмірним та таким, що відповідає положенням статей 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і спрямований на відновлення становища, яке існувало до порушення її прав.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, виданого без належної правової підстави, у поєднанні зі скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , як спадкоємцем ОСОБА_4 , забезпечує реальне та повне поновлення порушених прав позивачки.
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкування є переходом прав та обов`язків від спадкодавця до спадкоємців та здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини.
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.
Як установлено судом першої інстанції, позивачка прийняла спадщину після смерті брата ОСОБА_5 у встановленому законом порядку, а її право на спадкове майно оспорюється та не визнається відповідачем, що є підставою для захисту шляхом визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині наявності підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/3 частку спірної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом.
Щодо застосування позовної давності, колегія суддів враховує наступне.
Положеннями частини 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до положень глави 19 ЦК України, позовна давність поширюється на всі цивільно-правові вимоги, за винятком визначених статтею 268 ЦК України. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину до переліку вимог, на які позовна давність не поширюється, не віднесені.
Водночас вирішальним є момент початку перебігу позовної давності. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. 
Судом першої інстанції також встановлено, що 02.07.2024 з листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області позивачці стало відомо про оформлення державного акта на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 , а 09.09.2024 — про факт видачі 29.01.2020 ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину. 11.09.2024 позивачка звернулася до суду з позовом.
За таких обставин, з урахуванням статті 261 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна давність позивачкою не пропущена. За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду. 
Посилання апелянта на порушення принципу юридичної визначеності є безпідставним, оскільки оспорюване свідоцтво породжує триваюче порушення права власності позивачки, а звернення до суду було спрямоване на його усунення. 
За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не є підставами для скасування оскаржуваного рішення.
Отже доводи апеляційної скарги є такими, що не дають підстав вважати, що рішення не відповідає встановленим фактичним обставинам справи. При цьому вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і ґрунтуються на невірному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
В іншій частині рішення районного суду не оскаржено, а тому апеляційним судом не перевіряється. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд 
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 січня 2026 року.

Головуючий Судді