ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/11375/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Сороки Ю.Ю.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом адвоката Вороб`я Петра Олексійовича який діє в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Воробей Петро Олексійович який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-4057-0320-У від 14 квітня 2025 року винесену ГУ ДПС України у Волинській області щодо ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь держави грошових коштів в розмірі 4757 грн 04 коп та пені в розмірі 53 909 грн 30 коп, а всього суми в розмірі 58 666 грн 34 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з матеріалів виконавчого провадження позивачу стало відомо, що підставою відкриття виконавчого провадження слугувала вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4057-0320-У від 14 квітня 2025 року, якою його зобов`язано сплатити штраф у розмірі 4 757,04 грн та пеня за період з 10.02.2018 до 07.11.2024 у розмірі 53 909, 30 грн (0,1 % суми недоїмки). 
Однак, ОСОБА_1 зазначає, що вказаної вимоги особисто не отримував, у свою чергу з її змістом не погоджується, вважає суму визначену у вимозі — неузгодженою, a саму вимогу протиправною та такою, що винесена не в порядку, не у спосіб та поза межами повноважень відповідача.
Позивач вказує, що з 21.11.2006 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, однак від початку 2014 року фактично підприємницькою діяльністю не займається та жодного доходу не отримує, відповідно не подає звітності.
Крім того, звертає увагу, що у період з 03.09.2009 року по сьогоднішній день працює у Дочірньому підприємстві “3ееландія”, а тому в розумінні 3акону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” він є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у період з 2009 року по сьогодні, нараховує та сплачує роботодавець як страхувальник в розмірі не менше мінімального внеску, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску ним ще й як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
У відзиві на позовну заяву представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки згідно з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів заборгованість позивача станом на 18.02.2025 становила - штраф у розмірі 4 757,04 грн та пеня за період з 10.02.2018 до 07.11.2024 у розмірі 53 909, 30 грн (0,1 % суми недоїмки), а тому на підставі цих даних ГУ ДФС у Волинській області згідно вимог чинного законодавства було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки). З наведених підстав просить у задоволенні позову відмовити.
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач з 21.11.2006 по 23.10.2019 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Крім того, з 03.09.2009 по 04.04.2025 позивач працював на Дочірньому підприємстві “Зееландія”, що підтверджується наказом про звільнення від 04.04.2025 №ОС 25_58.
14.04.2025 ГУ ДПС у Волинській області сформовано вимогу №Ф-4057-0320-У про сплату боргу (недоїмки), якою ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штраф у розмірі 4 757,04 грн та пеню за період з 10.02.2018 до 07.11.2024 у розмірі 53 909, 30 грн (0,1 % суми недоїмки). 
Вважаючи вимогу від 14.04.2025 №Ф-4057-0320-У протиправною, представник позивача звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України від 08.07.2010 року №2464-VI “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі – Закон №2464-VI).
Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 Закону №2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3 частини першої статті 1 Закону №2464).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464 передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ).
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ).
За визначенням, наведеним у пункті 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Мінімальна заробітна плата у 2017 році відповідно до Закону України “Про Державний бюджет України на 2017 рік” від 21.12.2016 року №1801 –VIII з 01.01.2017 року становила 3 200,00 грн.
У 2018 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня – 3 723,00 грн. згідно Закону України “Про Державний бюджет України на 2018 рік” від 07.12.2017 року №2246-VIII.
У свою чергу, у 2019 році мінімальна заробітна плата становила 4173,00 грн, відповідно до Закону України “Про Державний бюджет України на 2019 рік” від 23.11.2018 року №2629-VIII.
Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Враховуючи вищезазначене, мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн. на місяць (3 200,00 грн. х 22%, де 3 200,00 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017 року); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн. на місяць (3 723,00 грн. х 22%, де 3 723,00 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 року); мінімальний страховий внесок у 2019 році становив 918,06 грн. на місяць (4 173,00 грн. х 22%, де 4 173,00 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2019 року).
Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Законом України від 03.10.2017 року №2148-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” внесені зміни до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464, зокрема, з 01.01.2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Як зазначено у частині дванадцятій статті 9 Закону №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом 1 частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією “Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449 (далі - Інструкція №449).
Так, положеннями пункту 1 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Згідно з пунктом 2 розділу VI Інструкції №449 у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. 
Судом встановлено, що ГУ ДПС у Волинській області, на підставі рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №006330/03-20-24-06-10 від 18.02.2025, винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4057-0320-У від 14 квітня 2025 року, якою позивача зобов`язано сплатити штраф у розмірі 4 757,04 грн та пеня за період з 10.02.2018 до 07.11.2024 у розмірі 53 909, 30 грн (0,1 % суми недоїмки).
В свою чергу, з листа ГУ ДПС у Волинській області від 01.10.2025 №18202/6/03-20-24-06-06 вбачається, шо підставою для застосування до ОСОБА_1 фінансових санкцій згідно рішення №006330/03-20-24-06-10 від 18.02.2025 було порушення термінів сплати єдиного внеску по коду платежу 71040000 за 2017-2019 роки.
Отже, як встановлено судом, підставою для застосування штрафних (фінансових) санкцій, правомірність застосування яких є предметом розгляду у даній справі, стало порушення, на думку відповідача, позивачем термінів сплати єдиного внеску за 2017-2019 роки.
Разом з тим, судом встановлено, що з 03.09.2009 по 04.04.2025, тобто у період коли ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, останній перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством “Зееландія”. 
Крім того, як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, Дочірнє підприємство “Зееландія” (ідентифікаційний код 32628672 за період, зокрема, 2017-2019 рік, сплачувало за позивача страховий внесок.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є також роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з пунктом 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України “Про оплату праці”, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, роботодавець, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачував за неї як страхувальник єдиний соціальний внесок, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України.
Водночас, відповідачем доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у 2017-2019 роках, отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником суду не надано.
Суд зазначає, що Законом №2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення підприємницької діяльності. Проте, із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.
Таким чином, в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього, зокрема, протягом 2017-2019 років, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем ще як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець. При цьому, підприємницьку діяльність позивач фактично не здійснював, що не спростовано відповідачем.
Крім того, суд зазначає, що Верховим Судом у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
В свою чергу, судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-193213-45-У від 16 травня 2019 року, якою ГУ ДФС у Донецькій області було нараховано ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок за 2017-2019 роки на загальну суму 21 030, 90 грн була предметом судового оскарження.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 у справі №140/3643/19 позов задоволено повністю, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-193213-45-У від 16 травня 2019 року.
Таким чином, Волинським окружним адміністративним судом в межах адміністративної справи №140/3643/19 було визнано протиправним нарахування ГУ ДФС у Донецькій області ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки, оскільки позивач в цей період мав трудові відносини з Дочірнім підприємством “Зееландія”, яке і сплачувало за нього єдиний соціальний внесок.
Відтак, оскільки в судовому порядку було визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-193213-45-У від 16 травня 2019 року, якою ГУ ДФС у Донецькій області було нараховано ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок за 2017-2019 роки, відтак застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску з вказаний період також є протиправним.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд на підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, та встановлених обставин справи, перевірених письмовими доказами, дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4057-0320-У від 14 квітня 2025 року є протиправною та підлягає скасуванню. 
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що суд задовольняє позов повністю, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 3028,00 грн., що підтверджуються квитанцією від 06.10.2025 №ПН1607).
Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4057-0320-У від 14 квітня 2025 року. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) який діє в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Головне управління ДПС у Волинській області (43010, м. Луцьк, Київський майдан, 4, код ЄДРПОУ 44106679).

Суддя Ю.Ю. Сорока