ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/31840/20 Суддя (судді) першої інстанції: Дмитрук Валентин Васильович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О., 
суддів Бєлової Л.В., Вівдиченко Т.Р.
за участю секретаря Коренко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 р. у справі за адміністративним позовом громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И Л А
Громадянин Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 27.11.2020 №441-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що відповідачем при відмові у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не в повному обсязі, не належним чином встановлені обставини та досліджені матеріали відносно останнього, проігноровано дані ним докази щодо підтвердження викладених обставин та існування реальних загроз його переслідування у Великобританії за політичними та етичними мотивами.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
У відповідності до частин 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Як підтверджено матеріалами справи, 16.10.2018 громадянин Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою №275 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16.10.2018 позивачу видано Довідку про звернення за захистом в Україні НОМЕР_1 із терміном дії по 16.11.2018 та вилучено оригінали закордонного паспорту позивача та посвідки на постійне проживання в Україні, що підтверджується відповідною розпискою.
30.10.2018 із позивачем проведено співбесіду, під час якої останній додатково до відомостей, зазначених в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказував наступні обставини:
«Пан ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Свонзі, Південний Уельс, Великобританія. Він є підданим Великобританії, іншого громадянства не має.
ОСОБА_1 вважає себе британцем за національністю, християнського віросповідання (методист), рідна мова - англійська. Іншими мовами не володіє. Був усиновлений у віці 3-х тижнів англійською родиною.
Має вищу освіту за спеціальністю «економіка та бухгалтерський облік».
Одружений з 2008 року з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є громадянкою Великобританії (з 2012 року) українського походження. Разом проживають у місті Києві, із тестем і тещею. Має дорослих дітей від попередніх шлюбів, які проживають окремо.
У Великобританії мав власну бухгалтерську компанію «Corporate Alliance Network Limited». В Україні також мав власний бізнес у сфері розробки програмного забезпечення. Є власником компанії «Secure Swiss Data Limited» (зареєстрована в Канаді), яка винаймає персонал в Україні.
ОСОБА_1 прибув до України легально у вересні 2014 року. З Великобританії також виїхав легально спочатку до Сполучених Штатів Америки (м. Чикаго), де був приблизно 3 тижні у діловому відрядженні, а потім транзитом через м. Стамбул (Туреччина) до України через аеропорт «Бориспіль» нп постійне проживання і в 2016 році звернувся для отримання дозволу на імміграцію.
ОСОБА_1 народився в Південному Уельсі. Він був усиновлений у віці 3 тижнів. Його батьки забрали його жити в Англію, де він виховувався і виріс. Хоча за народженням він з Уельсу (уельсець), він розмовляє англійською мовою з сильним англійським акцентом, що дуже відрізняється від уельського акценту. Внаслідок цього уельсці сприймають його за англійця. У 2001 році він познайомився та одружився з попередньою дружиною і переїхав жити з Англії у невеличке містечко в Уельсі. Існують великі культурні та етнічні відмінності між Уельсом та Англією. Тому між Уельсом та Анлією існує велика ворожнеча, ненависть місцевого населення один до одного. Існує велика кількість публікацій у ЗМІ щодо цих стосунків, стосово расизму, який існує. В Уельсі пана ОСОБА_1 та його дружину не вважали за своїх, почали переслідування на етнічному ґрунті. Так, пошкодили машину пана ОСОБА_1 - облили кислотою, кидали цеглу у вікна будинку, обливали його фарбою. Також виникали конфлікти з уельсцями на вулиці.
У 2004 році ОСОБА_1 поїхав з дружиною у відпустку в Гімалаї (Індія). З його дружиною стався нещасний випадок: вона впала з гори і померла. Поліція Індії визнала це нещасним випадком. Після цього випадку пан ОСОБА_1 повернувся додому, в Уельс . Через 6-8 місяців він повернувся в Англію, сам.
Через 8 років після смерті його дружини ОСОБА_4 в 2011 році Уельська поліція без жодних підстав розпочала розслідування стосовно її смерті.
У листопаді 2011 року о 5 годині ранку Уельська поліція прибула до його будинку і заарештувала пана ОСОБА_1 за обвинуваченням у вбивстві його дружини. Вони забрали його до Уельської поліцейської дільниці, проводили допити протягом 3 днів. Після 3 днів допитів поліцейські висунули обвинувачення у вбивстві.
На час розслідування пана ОСОБА_1 помістили до в`язниці категорії А (суворого режиму, разом із засудженими особами). Він пробув там 16 місяців. У цій в`язниці було близько 600 ув`язнених, і він був там єдиним англійцем, де зазнавав фізичного насильства, постійних погроз від ув`язнених, дискримінації від охоронців.
Протягом розслідування Уельська поліція отримала багато свідчень як в Англії, так і в Індії (поліцейські були там багато разів). Під час розслідування поліція отримала показання, в тому числі двох осіб (які незнайомі один з одним), і вони бачили як його дружина падала з гори. Вони сказали, що пан ОСОБА_1 не був поруч з дружиною у той момент, а був на значній відстані, коли вона впала.
Поліція та прокуратура Південного Уельса заперечувала проти того, щоб адвокати пана ОСОБА_1 їхали до Індії для проведення власного розслідування. Проте вони таки поїхали до Індії. Саме вони знайшли тих двох свідків невинуватості пана ОСОБА_1 та з`ясували, що поліція намагалися приховати їх свідчення.
Адвокат пана ОСОБА_1 зателефонував прокурору з Індії та повідомив про це. Прокурор відповів, що сталася помилка, і дійсно є свідчення двох свідків, тому вони звільнять пана ОСОБА_1 .
За вчинення вбивства дружини позивачу загрожувало ув`язнення на строк 35 років, як йому повідомив слідчий суддя.
У 2013 році пана ОСОБА_1 випустили з в`язниці, усі обвинувачення у вбивстві були зняті. Коли його випустили, справа набула розголосу. Було багато новин у ЗМІ, про це говорили по телебаченню. Пан ОСОБА_1 виступив в новинах на національному британському телебаченню, де публічно розкритикував дії Уельської поліції. Згодом він заявив, що буде вимагати компенсацію у розмірі 5 млн. фунтів стерлінгів.
Після заяви пана ОСОБА_1 про те, що він буде позиватися до Уельської поліції та не відступить від свого наміру, він почав зазнавати переслідувань на політичному ґрунті, як він вважає.
Так в 2011 році під час арешту та обшуку пана ОСОБА_1 поліція забрала в нього ноутбук. У 2014 році інформація з цього комп`ютера була використана Уельською поліцією. Вони почали звертатися до клієнтів пана ОСОБА_1 та розслідувати його професійну діяльність, схиляти клієнтів до свідчень про шахрайські дії. Не було жодної самостійної заяви цих клієнтів, жодної претензії до роботи пана ОСОБА_1 раніше. Поліція цікавилася роботою пана ОСОБА_1 за період з 2006 до 2011 року. Пан ОСОБА_1 пояснює це лише тим, що правоохоронні органи були розлючені на нього за його заяви про їх незаконні дії та позов проти Уельської поліції щодо виплати компенсації.
За нормами англійського законодавства, якщо особа звинувачується у кримінальному злочині, її позов про надання компенсації не може бути задоволений.
ОСОБА_1 зазначив, що пов`язує його переслідування як англійця в Уельсі з огляду на расистьку ворожнечу між Уельсом та Англією та через політичні мотиви - через його публічну критику уельських поліцейських органів на телебаченні».
При цьому, позивачем під час даної співбесіди були долучені відповідні документи на підтвердження наданих відомостей.
19.11.2018 УДМСУ в Київській області термін дії довідки про звернення за захистом в Україні НОМЕР_1 було продовжено по 26.11.2018.
Також, 19.11.2018 позивачу було вручено повідомлення №183 від 06.11.2018 за підписом начальника УДМСУ в Київській області О.О. Пустовіта, відповідно до якого позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: «у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо Вас смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання».
Підставою для винесення такого повідомлення вказано Наказ відповідача №442 від 06.11.2018.
Не погоджуючись з рішенням Управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене Наказом №442 від 06.11.2018, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання такого рішення протиправним та його скасування.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2019, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2019, зобов`язано територіальний орган ДМС повторно розглянути питання щодо прийняття рішення про оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом ЦМУ ДМС від 07.08.2019 №477/1 документи заявника для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в оформлення.
Рішенням ДМС від 28.11.2019 №413-19 заявнику відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що він оскаржив до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2020 у справі №640/59/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2020, зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду, ДМС прийнято рішення №441-20 від 27.11.2020 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, вважаючи відмову відповідача в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2014 року позивач звернувся з клопоатння про надання дозволу на імміграцію в Україну.
17.03.2015 року отримав дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне місце проживання. Підсатва для отримання такої є факт перебування в шлюбі з громадянкою України.
Як зазначено у висновку про надання дозволу на імміграцію в Україну, за обліками секретаріату Інтерполу громадянин Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 в міжнародному розшуку не перебуває.
При зверненні до міграційної служби служби з заявою про дозвіл на імміграцію позивач єдиною підставою вказав факт перебування в шлюбі з громадянкою України.
Жодних скарг на переслідування в країні походження не зазначив
З наявних матеріалів справи вбачається, що позивач фактично звернувся з заявою про надання статусу біженця виникло після отримання інформації про наявність кримінальних проваджень за економічні злочини в країні походження та оголошення в міжнародний розшук.
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/38659/18 обставини, відповідно до яких у Великій Британії щодо заявника було ухвалено заочний обвинувальний вирок за вчинення низки кримінальних правопорушень. Крім того, встановлено, що заявника було засуджено у Великій Британії до восьми років позбавлення волі за вчинення шахрайських дій, а у березні 2018 року його оголошено в міжнародний розшук.
На підставі вищевикладеного колегія суддів, зазначає наступне, порядок упорядкування суспільних відносин у сфері надання особі статусу біженця, особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, а також підстави для втрати чи позбавлення такого статусу, визначення правового становища біженців і осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист на території України, встановлюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон), біженцем є особа, яка не має громадянства України та, з огляду на обґрунтовані побоювання стати об`єктом переслідувань за ознаками расової належності, релігійних переконань, національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або через політичні переконання, перебуває за межами держави своєї громадянської належності й не може скористатися захистом цієї держави або не бажає його отримувати через такі побоювання; або ж, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи поза межами країни свого попереднього постійного проживання, не має можливості чи не бажає повернутися до неї з огляду на зазначені обставини.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону, додатковий захист визначається як форма захисту, що надається на території України в індивідуальному порядку іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають у ній і не можуть або не бажають повернутися до держави своєї громадянської належності чи до країни попереднього постійного проживання у зв`язку з наявністю обставин, що становлять загрозу їхньому життю, безпеці або свободі.
Пунктом 13 статті 1 Закону передбачено, що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не підпадає під визначення біженця відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, однак потребує захисту, оскільки була змушена прибути до України або залишитися на її території через загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження у зв`язку з побоюваннями застосування смертної кари або приведення у виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання, а також унаслідок загальнопоширеного насильства в умовах міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту або систематичних порушень прав людини, і не має можливості чи бажання повернутися до такої країни з огляду на зазначені побоювання.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону, особа, яка має намір бути визнаною в Україні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством, зобов`язана протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту, із відповідною заявою.
Особа, яка з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, незаконно перетнула державний кордон України, повинна негайно звернутися до зазначеного центрального органу виконавчої влади із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною п`ятою статті 5 Закону визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває на території України, і під час такого перебування в країні її громадянської належності або попереднього постійного проживання виникли обставини, передбачені пунктами 1 або 13 частини першої статті 1 Закону, унаслідок яких вона не може повернутися до країни походження та має намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана звернутися із відповідною заявою до центрального органу виконавчої влади до закінчення строку свого перебування в Україні.
Згідно з частиною шостою статті 5 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо йому раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності обставин, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, і такі обставини не зазнали змін.
Перелік обставин, за яких особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Зокрема, відповідно до частини першої статті 6 Закону, статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не може бути наданий особі, щодо якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.
Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу 1967 року, поняття «біженець» ґрунтується на чотирьох ключових умовах, за наявності яких особа може отримати відповідний статус, а саме:
перебування особи за межами держави своєї громадянської належності, а у разі відсутності громадянства - за межами країни її колишнього постійного проживання;
наявність обґрунтованих страхів стати жертвою переслідування;
зв`язок таких побоювань із визначеними Конвенцією ознаками, зокрема расовою належністю, релігією, національністю (громадянством), належністю до певної соціальної групи або політичними переконаннями;
неможливість або небажання користуватися захистом держави походження через наявність зазначених побоювань.
Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, які потребують міжнародного захисту з інших підстав», а також змісту такого захисту від 29 квітня 2004 року, у випадку, коли окремі аспекти тверджень заявника не підтверджені документально чи іншими доказами, вони не потребують додаткового підтвердження за умови дотримання таких критеріїв: заявник доклав реальних зусиль для обґрунтування своєї заяви; усі суттєві факти, якими він/вона володіє, були подані, а відсутність інших важливих фактів отримала належне пояснення; твердження заявника є логічними, послідовними та правдоподібними і не суперечать наявній у справі конкретній та загальній інформації; заява про міжнародний захист була подана у максимально стислі строки, або заявником наведено поважні причини її несвоєчасного подання; у цілому встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Відповідно до частини шостої статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається за заявами, які є явно необґрунтованими, зокрема у випадках відсутності умов, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, а також у разі зловживання правом, зокрема коли заявник з метою отримання відповідного статусу видає себе за іншу особу або коли заяву подано особою, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність встановлених законом підстав, якщо відповідні обставини залишилися незмінними.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, ухваленого відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу 1967 року, в кожному конкретному випадку всі необхідні фактичні дані мають бути насамперед надані самим заявником, після чого уповноважена особа, яка здійснює процедуру надання статусу біженця, зобов`язана оцінити викладені твердження та достовірність переконань заявника.
Пунктом 37 зазначеного Керівництва визначено, що ключовим при вирішенні питання про надання статусу біженця є саме оцінка заяви шукача захисту, а не загальна характеристика ситуації в країні його походження.
Порядок розгляду заяв в Україні та оформлення документів, необхідних для вирішення питань щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати чи позбавлення такого статусу, а також скасування рішення про визнання відповідного статусу, регламентується Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі - Правила №649).
Відповідно до пункту 2.1 Правил №649, уповноважена службова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулася особа, що має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, чи її законний представник у випадках, передбачених Законом, здійснює такі дії:
а) встановлює особу заявника;
б) здійснює реєстрацію заявника в журналі обліку осіб, які мають намір подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1), надалі - журнал реєстрації осіб;
в) надає заявнику інформацію зрозумілою для нього/неї мовою щодо умов, за яких особа може бути визнана в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, роз`яснює його/її права та обов`язки, а також повідомляє про правові наслідки невиконання таких обов`язків;
г) організовує забезпечення заявника послугами перекладача, у тому числі із застосуванням системи відеоконференцзв`язку;
ґ) здійснює перевірку дотримання заявником порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановленого статтею 5 Закону;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування або проживання заявника, а саме фактичну адресу його проживання на території України;
е) у строк, що не перевищує одного робочого дня, проводить перевірку наявності підстав, за яких заявникові може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така перевірка здійснюється, зокрема, з урахуванням актуальної інформації про країну походження заявника на момент подання заяви;
є) проводить процедуру дактилоскопії заявника;
ж) вносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
з) роз`яснює заявнику мовою, яку він розуміє, порядок звернення за отриманням безоплатної правової допомоги.
Відповідно до пунктів 2.4 та 2.5 Правил №649, у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється відповідним наказом. Після ухвалення такого рішення уповноважена посадова особа органу міграційної служби зобов`язана вручити заявникові письмове повідомлення про відмову із зазначенням конкретних підстав такої відмови, під підпис ознайомити його з порядком оскарження зазначеного рішення, а також внести відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання відповідного статусу можуть бути оскаржені протягом п`яти робочих днів з моменту отримання повідомлення про відмову. Таке оскарження здійснюється в установленому законодавством порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, визначені цим Законом.
Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, для визнання особи біженцем заявник повинен навести переконливі причини, з яких він особисто побоюється стати жертвою переслідувань, а також надати свідчення на підтвердження наявності повністю обґрунтованих побоювань переслідування за ознаками, визначеними Конвенцією.
Згідно з Позицією УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, фактичні обставини, що підтверджують заяви шукачів захисту, встановлюються шляхом подання підтверджень або доказів викладених тверджень. Такі докази можуть мати як усну, так і документальну форму. Відповідно до загальних принципів доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє відповідне твердження. У зв`язку з цим заявник у заяві про надання статусу біженця зобов`язаний довести правдивість своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява, шляхом надання достовірної інформації. Водночас, з огляду на специфіку становища біженців, посадова особа органу, що розглядає заяву, поділяє з заявником обов`язок встановлення та оцінки всіх фактичних обставин справи. Це, зокрема, забезпечується володінням посадовою особою об`єктивною інформацією щодо країни походження заявника, відомостями загального характеру, спрямуванням заявника під час надання інформації та належною перевіркою допустимих і обґрунтованих фактів.
Отже, особа, яка звертається із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, повинна навести фактичні дані, які свідчать про те, що її подальше перебування в країні походження або повернення до неї становить реальну загрозу її життю чи свободі, і що така загроза виникла внаслідок переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник зобов`язаний довести достовірність своїх тверджень та точність наведених фактів, переконавши уповноважену посадову особу органу міграційної служби у їх правдивості.
Водночас, ключовим критерієм при визначенні статусу біженця є наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Цей критерій включає як суб`єктивний, так і об`єктивний елементи. Суб`єктивний елемент полягає у фактичній наявності в особи відповідних побоювань, які є оціночним судженням та відображають її психологічне сприйняття ситуації, що склалася. Саме на підставі такої суб`єктивної оцінки особа приймає рішення залишити країну походження. Об`єктивний елемент, у свою чергу, полягає у наявності обґрунтованих доказів реальності таких побоювань, що передбачає існування фактичних даних, які підтверджують можливість переслідування. Оцінка обґрунтованості побоювань повинна здійснюватися з урахуванням аналізу актуальної інформації щодо країни походження заявника. Відомості про реальність переслідування можуть надходити як від самого заявника, так і з незалежних достовірних джерел, зокрема із публікацій у засобах масової інформації, повідомлень національних та міжнародних правозахисних організацій, звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Разом із тим, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні будь-які докази на підтвердження подій, описаних позивачем.
Крім того, у процесі розгляду заяви органами міграційної служби заявник повідомляв, що, залишаючи країну громадянської належності, йому не було відомо про наявність будь-яких відкритих судових проваджень чи процесуальних дій з боку правоохоронних органів щодо нього. Однак, як вбачається зі змісту рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, під час судового розгляду справи за скаргою заявника на рішення ДМС про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він пояснив, що фактично був присутній на попередньому судовому засіданні в суді країни громадянської належності та, усвідомлюючи ймовірність незаконного, на його думку, засудження, ухвалив рішення залишити територію Великої Британії. Таким чином, заявник був обізнаний про дії правоохоронних органів стосовно себе, проте під час здійснення процедурних дій у територіальному органі ДМС свідомо надав недостовірну інформацію.
Водночас відповідач, здійснивши всебічне, повне та системне дослідження матеріалів особової справи, перевіривши обставини, викладені заявником у заяві та під час співбесід, а також проаналізувавши наведене у сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав вважати висунуті щодо заявника обвинувачення такими, що пов`язані з його політичними переконаннями або етнічним походженням. У зв`язку з цим твердження заявника про наявність кримінального переслідування як способу незаконного утиску за конвенційними ознаками є недоведеними та неправдоподібними.
Таким чином, суб`єктивні побоювання заявника щодо можливого переслідування за ознаками раси, національності та політичних переконань у країні громадянської належності, а також твердження про загрозу його життю, безпеці та свободі є необґрунтованими. Відповідно, наявні підстави вважати, що обставини його справи не містять умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно з пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.
Колегія суддів дійшла висновку, що заявником не доведено, а з матеріалів особової справи у сукупності з відомостями про країну походження не встановлено наявності реальної загрози його життю, безпеці чи свободі у зв`язку з побоюваннями застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також загальнопоширеного насильства в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Таким чином, умови для визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.
Крім того, позивач не надав суду відомостей про застосування до нього фізичного насильства чи погроз, не навів конкретних випадків насильницьких дій щодо себе, а його побоювання ґрунтуються виключно на припущеннях. Також ним не наведено конкретних фактів та обставин, які могли б бути розцінені як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які могли б вплинути на законність і обґрунтованість рішення, прийнятого відповідачем.
Отже, відсутні конкретні підстави, які унеможливлюють повернення позивача до країни громадянської належності. Позивач не навів реальних і підтверджених фактів, що свідчили б про наявність щодо нього умов, передбачених пунктами 1 або 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, а тому таку необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року-без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко 

Судді Л.В. Бєлова

Т.Р. Вівдиченко

Повне судове рішення складено « 14» січня 2026 року