ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
04 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 619/7185/25
провадження № 22-ц/818/1954/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Мальованого Ю.М.., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за заявою Алексєєва Олександра Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 28 листопада 2025 року, постановлену суддею Прудніковою О.В., -
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.
Одночасно з позовною заявою адвокатом Алексєєвим О.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій адвокат просить:
- заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії в тому числі, але не виключно: реєстрацію правочинів щодо відчуження, зміни власника, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно об`єкту нерухомого майна – садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3219216363120, номер запису про право власності 61898853, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6322055900:03:000:0634;
- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) вчинити дії щодо відчуження, передачі в іпотеку, здачі в оренду об`єкта нерухомого майна – садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3219216363120, номер запису про право власності 61898853, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6322055900:03:000:0634.
Заява обґрунтована тим, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27.11.2024 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. За час спільного проживання подружжям набуто нерухоме майно, зокрема, завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна – садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Між сторонами існує спір щодо набутого за час перебування у шлюбі майна. Відповідач всупереч дії ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 18.09.2025 у справі 619/5072/25 зареєструвала за собою право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що існує висока ймовірність того, що відповідач може відчужити даний будинок, внаслідок чого будуть порушені права позивача.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 28 листопада 2025 року заяву адвоката Алексєєва Олександра Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності - задоволено.
З метою забезпечення позову:
- заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії в тому числі, але не виключно: реєстрацію правочинів щодо відчуження, зміни власника, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно об`єкту нерухомого майна – садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3219216363120, номер запису про право власності 61898853, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6322055900:03:000:0634;
- заборонено ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) вчиняти дії щодо відчуження, передачі в іпотеку, здачі в оренду об`єкта нерухомого майна – садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3219216363120, номер запису про право власності 61898853, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6322055900:03:000:0634.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що ОСОБА_1 не довів, що існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду із позовною заявою, не довів можливе вчинення Апелянтом недобросовісних дій. Отже обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову, який задоволено оскаржуваною ухвалою є неспівмірним заявленим позовним вимогам, оскільки реєстрація Апелянтом права власності начебто на спірне майна не свідчить про неможливість в наступному виконати судове рішення про його поділ між колишнім подружжям. Таким чином суд першої інстанції не в повному обсязі досліджував надані докази та викладені у заяві про забезпечення позову обставини, і прийшов передчасного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову. Такі дії суду першої інстанції порушують право ОСОБА_2 на мирне володіння належним їй майном, і наносять законному власнику оспорюваного майна ОСОБА_2 збитки. Також зазначає, що 21.05.2025 року було виявлено, що до Державної інспекції архітектури та містобудування України від мені ОСОБА_2 було подано документи щодо отримання дозвільних документів для здійснення будівництва садового будинку. господарських споруд, між тим і особисто ОСОБА_2 на через представника за її дорученням вона не зверталась із заявами про отримання дозвільних документів для здійснення будівництва садового будинку, не подавала ніяких документів та не підписувала. Вважає, що ОСОБА_1 систематично підробляв документи та незаконно використовував персональні дані ОСОБА_2 .
Також апелянт надала доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначила, що заява про забезпечення позову була розглянута без повідомлення відповідача; в ухвалі відсутній будь-який аналіз, чому повідомлення відповідача: унеможливило б досягнення мети забезпечення; створило б реальну та невідворотну загрозу; суд не встановив жодної фактичної обставини, яка б виправдовувала застосування ex parte процедури. Таким чином, суд першої інстанції: безпідставно відступив від принципу змагальності; позбавив відповідача можливості подати заперечення, докази та клопотання про зустрічне забезпечення; застосував виняткову процедуру без доведення виняткових підстав. За відсутності в ухвалі суду першої інстанції будь-якого мотивування необхідності розгляду заяви про забезпечення позову без повідомлення відповідача, апеляційний суд позбавлений дискреції оцінювати доцільність такого порядку та зобов`язаний перевірити сам факт дотримання імперативних вимог частини другої статті 153 ЦПК України. Наголошує, що у цій справі суд першої інстанції не встановив жодного факту (лише безпідставні припущення), який би свідчив про: намір відповідача відчужити спірне майно; вчинення підготовчих дій до відчуження; існування термінової загрози, яка не могла бути усунута іншими, менш обтяжливими засобами. Таким чином, застосування заходів забезпечення позову здійснено без встановлення обов`язкової процесуальної передумови, що саме по собі є підставою для скасування ухвали. У даному випадку застосовані заходи: фактично позбавляють відповідача можливості вільно розпоряджатися належним йому майном; діють безстроково до вирішення спору по суті; не супроводжуються жодною оцінкою альтернативних, менш обтяжливих заходів. Суд першої інстанції не забезпечив балансу інтересів сторін, обмежившись формальним відтворенням доводів заявника, що прямо суперечить вимогам процесуального закону та практиці Верховного Суду. Застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову вийшли за межі їх правової природи, підмінили вирішення спору по суті та призвели до фактичного позбавлення відповідача майнових прав без судового рішення. В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції взагалі не розглянув питання зустрічного забезпечення. Суд першої інстанції, не надавши можливість Апелянту надати докази недобросовісної поведінки позивача та не дослідивши обставини, що свідчать про можливу недобросовісність позивача, фактично: ухвалив рішення без повного з`ясування обставин справи; порушив принцип добросовісності та рівності сторін; створив ситуацію, за якої забезпечення позову використовується як інструмент процесуального тиску. Це є самостійною та достатньою підставою для скасування ухвали. Вказує, що прийняття судом до розгляду паперової заяви про забезпечення позову, поданої адвокатом Алєксєєвим О.Є., не є питанням суддівського розсуду чи тлумачення, а становить відступ від обов`язкових правових висновків Верховного Суду, порушення імперативних норм статей 14 та 43 ЦПК України та самостійну підставу для повернення заяви про забезпечення позову без розгляду.
Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що Існує абсолютно реальна загроза, що поки розглядатиметься справа про поділ майна подружжя, а тим паче у випадку зупинення провадження у справі на час проведення судової будівельно-технічної експертизи, об`єкт завершеного будівництва, а саме садовий будинок, може бути відчужено Відповідачем на користь третіх осіб, що, у тому числі, унеможливить виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог. Вищевказане може призвести до необхідності повторно звертатись Позивачу з позовом до Відповідача з позовними вимогами про стягнення компенсації 1/2 частини будинку або про визнання недійсним договору відчуження садового будинку. Наголошує, що у справі вже застосовувались заходи забезпечення позову. Відповідач, всупереч дії ухвали про забезпечення позову від 18.09.25р., зареєстрував декларацію про закінчення будівництва та зареєстрував право власності на нерухоме майно, а саме на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6322055900:03:000:0634, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3219216363120, номер запису про право власності 61898853. Вищевказані недобросовісні дії Відповідача свідчать про те, що останній вживає активі дії щодо оформлення права власності лише на себе та вживає відповідних дій щодо відчуження вказаного об`єкта нерухомого майна, про що свідчать відповідні повідомлення про продаж.
ОСОБА_2 надала до суду заперечення на відзив, в яких зазначила, що увесь відзив представника ОСОБА_1 адвоката Алєксєєва О.Є. побудований на механічному, формальному та некритичному переліку постанов Великої Палати Верховного Суду та касаційних палат Верховного Суду, які не перебувають у подібних правовідносинах зі справою № 619/7185/25, а відтак не можуть бути використані як релевантні правові висновки у цій справі. Представник у відзиві не здійснив жодного аналізу подібності правовідносин, не співставив предмет спору, підстави позову, склад учасників справи, процесуальну стадію, характер спірних прав та вид застосованого процесуального заходу. Натомість відзив зведено до формального перерахування судових рішень, більшість з яких ухвалені у господарських спорах, за іншим процесуальним законом, між іншими суб`єктами, з іншим об`єктом забезпечення, за інших фактичних обставин та, що принципово, без жодного зв`язку з порушенням принципу змагальності та ex parte розглядом, які є центральними у цій апеляційній скарзі. Зазначає, що посилання на судову практику без встановлення подібності правовідносин не є аргументацією, а є лише імітацією правового обґрунтування. доводи відзиву не спростовують апеляційної скарги, а навпаки — підтверджують її, оскільки відсутність релевантної судової практики у відзиві лише підкреслює, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не може бути виправдана ані посиланнями на Верховний Суд, ані постфактум аргументацією представника сторони позивача. Крім того, зазначає, що ключовою та самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали є те, що заява про забезпечення позову була розглянута ex parte, тобто без повідомлення та без участі відповідача, за відсутності будь-якого мотивування необхідності такого виняткового порядку. Відзив повністю ігнорує цю обставину, не намагаючись пояснити, з яких причин суд першої інстанції застосував ex parte процедуру, і фактично визнає, що відповідних мотивів в ухвалі не існує. У цій справі суд першої інстанції не здійснив жодного аналізу пропорційності, не оцінив інтенсивність втручання, не розглянув альтернативні, менш обтяжливі заходи, а відзив не спростовує ці обставини, а лише ігнорує їх.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування даного виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Відповідача, гарантованих ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки спірне майно фактично може перебувати у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним, крім того має лише тимчасовий характер. 
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
Матеріали справи свідчать, що у листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, в якому просив суд:
-визнати об`єкт нерухомого майна – садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,
-поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_4 , 28.04.1989 року право власності на частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, звертаючись із заявою про забезпечення позову, представник позивача просить вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії в тому числі, але не виключно: реєстрацію правочинів щодо відчуження, зміни власника, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно об`єкту нерухомого майна – садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3219216363120, номер запису про право власності 61898853, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6322055900:03:000:0634;
- заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) вчинити дії щодо відчуження, передачі в іпотеку, здачі в оренду об`єкта нерухомого майна – садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3219216363120, номер запису про право власності 61898853, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6322055900:03:000:0634.
Заява обґрунтована тим, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27.11.2024 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. За час спільного проживання подружжям набуто нерухоме майно, зокрема, завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна – садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Між сторонами існує спір щодо набутого за час перебування у шлюбі майна. Відповідач всупереч дії ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 18.09.2025 у справі 619/5072/25 зареєструвала за собою право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що існує висока ймовірність того, що відповідач може відчужити даний будинок, внаслідок чого будуть порушені права позивача. 
Вважає, що ОСОБА_2 , як особа, за якою зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, має об`єктивну реальну можливість вчинити дії, які можуть в подальшому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, у разі задоволення позову. 
На думку позивача, вказаний захід забезпечення позову жодним чином не вплине на права та інтереси третіх осіб та не обмежить право відповідача на користування нерухомим майном.
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.10.2025 – 13.10.2025 державним реєстратором зареєстровано право власності ОСОБА_2 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером 6322055900:03:000:0634. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що заходи забезпечення позову, зазначені у заяві про забезпечення позову, власником якого є відповідач ОСОБА_2 , є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки відповідач ОСОБА_2 , в будь-який момент має можливість відчужити майно, яке знаходиться у її власності, передати його в іпотеку, оренду, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалено на користь позивача та обраний позивачем спосіб захисту втратить ефективність.
Разом з тим, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 фактично просить визнати об`єкт нерухомого майна – садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_4 , 28.04.1989 року право власності на частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову стосовно саме цього нерухомого майна.
Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що заява про забезпечення позову була розглянута без повідомлення відповідача, колегія суддів зазначає.
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.
Відтак, доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову розглянута судом без повідомлення відповідача, до уваги прийматися не можуть.
Доводи скаржника щодо зустрічного забезпечення позову є необґрунтованими. Зі змісту заяви про забезпечення позову убачається, що позивачем вказано на те, що у даному випадку відсутні підстави для зустрічного забезпечення, адже запропонований захід забезпечення позову за своїм змістом не перешкоджає позивачу користуватись спірним майном до вирішення спору по суті, а лише унеможливлює його відчуження, що не може призвести до нанесення будь-яких збитків ОСОБА_2 .
Заявниця посилається на те, що судом проігноровано недоліки заяви про забезпечення позову без зазначення пропозицій щодо зустрічного забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Обов`язок суду застосовувати зустрічне забезпечення виникає лише у випадках, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, а саме, якщо 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
У цій справі таких обов`язкових підстав застосовування зустрічного забезпечення не встановлено.
Зустрічне забезпечення - по суті це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути внаслідок застосування судом забезпечувальних заходів. Згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони.
Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та невирішення судом питання зустрічного забезпечення у спірному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку. Такі висновки в подібних правовідносинах викладені в постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року в справі № 487/5726/19 (провадження в справі № 61-4793св20) та від 30 червня 2021 року в справі № 752/2342/19 (провадження № 61-11920св19).
Суд першої інстанції вказаному надавав оцінку.
Також є неприйнятними доводи скаржника про те, що застосований захід забезпечення позову фактично вирішує наявний між сторонами спір, оскільки заборона відчуження не відновлює порушене право позивача, при цьому не позбавляє права власності відповідача, а лише тимчасово, до розгляду справи по суті, унеможливлює відчуження спірного майна відповідачем.
Стосовно доводів апелянта про те, що ОСОБА_1 систематично підробляв документи та незаконно використовував персональні дані ОСОБА_2 з метою незаконного отримання документів на будівництво садового будинку та заволодінням майна, належного апелянта, колегія суддів зазначає, що такі доводи не можуть бути оцінені судом на стадії вирішення питання про забезпечення позову, та таким доводам буде надана оцінка в ході розгляду справи по суті.
З приводу доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції прийнято до розгляду заяву про забезпечення позову у паперовій формі, колегія суддів зазначає. 
Так, обгрунтовуючи вказані доводи ОСОБА_2 посилалась на висновки Великої палати Верховного Суду у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 та ухвалі від 21 листопада 2024 року у справі № 463/615/13.
Колегія суддів вважає, що висновки, викладені у вказаних судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду не є релевантними до спірного питання, оскільки у наведених справах адвокати подавали суду заяви не в паперовій формі, а направляли на електронну пошту не за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, що і було визнано неприйнятним Верховним Судом.
Так, згідно ч.1 ст.14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно комунікаційна система.
Частиною 4 цієї статті визначено, що єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
За змістом частини 6 названої статті адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Абзацом 1 ч. 8 вказаної статті реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.
Відповідно до ч.5 та 6 ст. 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Отже підстав для залишення без розгляду заяви про забезпечення позову не встановлено.
Доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваної ухвали.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 28 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –        Н.П. Пилипчук

Судді –        Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина