ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 22-ц/821/55/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 694/3220/24 Категорія: 331060300 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю.  В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року

м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л., 

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

заявник – ОСОБА_1 ,

заінтересована особа – Водяницька сільська рада Звенигородського району Черкаської області,

особа, яка подає апеляційну скаргу – Звенигородська окружна прокуратура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Звенигородської окружної прокуратури на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2024 року (у складі судді Сакун Д.І.) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Водяницька сільська рада Звенигородського району Черкаської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування зазначала, що з 2017 року проживала разом з ОСОБА_2 , яка була заявнику близькою подругою дитинства, за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 не мала сім`ї, дітей та близьких родичів. Останні роки хворіла, у зв`язку з чим заявник здійснювала догляд за нею, вони підтримували та допомагали один одного, як морально так і матеріально, вели спільне господарство, обробляли город, займалися благоустроєм будинку, мали спільний бюджет. 
Також в заяві зазначено, що ОСОБА_2 мала намір скласти заповіт на користь ОСОБА_1 , однак через хворобу та раптову смерть так і не встигла оформити його у встановленому законом порядку. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. ОСОБА_1 взяла на себе всі витрати, пов`язані з похованням, займалася організацією та всіма витратами на його проведення. 
Після смерті ОСОБА_2 заявник звернулась до Звенигородської державної нотаріальної контори, де їй пояснили, що вона не має права на спадкування майна померлої, оскільки у них відсутня будь-яка родинна спорідненість.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 01.03.2017 по день смерті останньої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.12.2024 заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надані докази та покази свідків підтверджують факт проживання заявника однією сім`єю більше п`яти років із спадкодавцем ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Звенигородська окружна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування зазначає, що суд не визначився належним чином з характером спірних правовідносин та фактами, які підлягали встановленню, не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів.
Вказує, що безпідставне встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 створює загрозу майновим інтересам держави в особі органу місцевого самоврядування щодо володіння, користування та розпорядження майном, яке фактично є відумерлою спадщиною, право на набуття якого територіальною громадою передбачене на підставі ст. 1277 ЦК України.
Також скаржник наголошує на тому, що показання свідків при вирішенні питання про встановлення факту постійного проживання є недостатніми, оскільки самі лише показання за відсутності інших доказів, не можуть свідчити про факт спільного проживання заявниці із ОСОБА_2 на момент смерті останньої та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.
В своїй апеляційній скарзі Звенигородська окружна прокуратура посилається на рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999, де зазначено, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.
Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження фактів спільного проживання таких, як: фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори), інформацію щодо плати комунальних послуг тощо.
18.11.2025 на адресу Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Звенигородської окружної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.12.2024 – без змін.
Вказує, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції Водяницька сільська рада, яка є заінтересованою особою, не висловлювала заперечень щодо обставин справи, підтвердила викладені у заяві обставини та просила задовольнити заяву.
Звертає увагу на те, що покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були допитані в судовому засіданні, є належними та допустимими доказами у справі.
Крім того, заявниця зазначає, що вона відповідно до чинного законодавства, звертаючись із заявою про встановлення факту спільного проживання, залучила орган місцевого самоврядування до участі у справі, який не заперечував проти обставин справи, та правомірно очікувала на оформлення своїх спадкових прав.
Після набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_1 отримала свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та має такі ж правомірні очікування на володіння та розпоряджання цим майном.
Разом з тим, керівник Звенигородської окружної прокуратури, подаючи апеляційну скаргу на судове рішення, майже через рік після його ухвалення, намагається позбавити заявницю права власності на законно отримане нею нерухоме майно.
Також 18.11.2025 ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про витребування доказів, в якому просить витребувати у КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня» інформацію про періоди перебування громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на лікуванні у КНП у 2017-2024 роках та інформацію про те, хто був зазначений контактною особою у відповідній медичній документації при оформленні пацієнтки ОСОБА_2 до закладу, а також про те, кому видавалося тіло померлої ОСОБА_2 .
Таке клопотання обґрунтовано наступним.
До апеляційної скарги додано лист КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» від 30.09.2025 № 897/01-8, у якому вказано, що пацієнтка ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному лікуванні в закладі 15 разів, вперше з 24.02.1998 по 21.04.1998, востаннє з 12.07.2024 по 15.07.2024. Інформація щодо осіб, які здійснювали догляд за померлою в закладі відсутня.
Для спростування вказаної інформації представником заявниці було здійснено адвокатський запит, проте КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» у наданні конфіденційної інформації було відмовлено.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить таких висновків.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 років, про що 22.07.2024 складено відповідний актовий запис № 40, місце смерті м. Сміла, свідоцтво видано виконавчим комітетом Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області (а.с. 6).
Відповідно до довідки № 393 від 22.07.2024, виданої старостою Рижанівського старостинського округу Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_1 похоронила за власний рахунок ОСОБА_2 (а.с. 7).
З копії накладної, яка долучена до матеріалів справи вбачається, що заявниця оплатила вартість поминального обіду в розмірі 10525 грн (а.с. 10).
Ухвалою суду першої інстанції витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 № 412/2024, з якої вбачається, що спадкова справа заведена за заявою ОСОБА_1 . Заповіти, спадкові договори, спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину у Спадковому реєстрі відсутні (а.с. 23-26).
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснила, що є сусідкою заявниці та ОСОБА_2 , які виросли разом і останній час проживали разом. У померлої інших родичів не було і вона хворіла психічним захворюванням, неодноразово говорила свідку, що дуже задоволена тим, що ОСОБА_1 її доглядає, допомагає та піклується про неї. Також зазначила, що заявниця поховала ОСОБА_2 за власний рахунок.
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що він близько 20 років працював сільським головою і добре знає як заявницю так і ОСОБА_2 , майже щотижня навідував останню, вона була неспроможна себе обслуговувати внаслідок хвороби. Коли приходив, то щоразу бачив ОСОБА_1 та інколи її чоловіка. Вони поралися по господарству у ОСОБА_2 , готували їжу, обробляли город.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона була сусідкою ОСОБА_2 і добре знає як заявницю так і померлу, оскільки свідок була медичною сестрою і систематично приходила до ОСОБА_2 надавати медичну допомогу, робити ін`єкції. ОСОБА_1 доглядала ОСОБА_2 , оскільки та була майже безпомічною, допомагала їй по господарству, готувала їжу, обробляла город. Вони проживали як одна родина.
Правовідносини, які виникли у справі мають таке правове регулювання. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
За ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України і не є вичерпним.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. 
Як вбачається з матеріалів справи, метою встановлення факту постійного проживання заявника зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини є захист майнових інтересів щодо оформлення права на спадщину, тобто для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом четвертої черги спадкування.
У відповідності до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частинами 1, 2 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 03.05.2018 у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), від 20.07.2020 у справі № 146/1825/18 (провадження № 61-20715св19), від 09.04.2021 у справі № 334/9088/15-ц (провадження № 61-3411св19).
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Таким чином, у зазначеній справі підлягали встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання – щонайменше п`ять років.
Тобто, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем є доведеність факту їх спільного проживання саме як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця. 
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, встановила, що заявниця не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю, наявності між ними взаємних прав і обов`язків, ведення вказаними особами спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат та інше.
Наявна у матеріалах справи довідка від 22.07.2024 № 393, видана Рижанівським старостинським округом Водяницької сільської ради, де зазначено, що ОСОБА_1 поховала за власний рахунок ОСОБА_2 , не містить відомостей про період з якого та по який час заявниця проживала із померлою.
Та обставина, що ОСОБА_1 брала участь у похованні ОСОБА_2 не є достатньою підставою для встановлення факту спільного проживання вказаних осіб на протязі не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. 
Також, апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт участі заявниці у витратах, пов`язаних з похованням не свідчить про спільне проживання їх однією сім`єю протягом п`ятирічного строку до дня відкриття спадщини, тому такі обставини не є підставою для задоволення заявлених вимог.
Показання свідків допитаних під час розгляду справи в суді першої інстанції носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що доводи заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту не доведені належними та допустимим доказами, не відповідають вимогам закону, а тому до задоволення не підлягають.
Щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про витребування доказів із КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено:
1) який доказ витребовується;
2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;
3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;
4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Витребування доказів судом має бути застосовано як виключення, а не як правило. Сторона не має зловживати правом клопотати про витребування доказів для отримання якої небуть інформації, що може бути використана для доведення обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Суд апеляційної інстанції вважає, що наявні в матеріалах даної цивільної справи докази є достатніми для перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Крім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Зазначене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції наділений відповідними повноваженнями, які дозволяють йому усунути порушення, допущені судом першої інстанції при розгляді справи, зокрема щодо реалізації принципу змагальності у цивільному процесі, доказування сторонами тих обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 145/474/17.
Звертаючись з даним клопотанням до суду апеляційної інстанції, заявниця не навела обґрунтованих доводів неможливістю подання вказаного клопотання та доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.12.2024 слід скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Звенигородської окружної прокуратури задовольнити.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2024 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Водяницька сільська рада Звенигородського району Черкаської області про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено 14 січня 2026 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

О.В. Карпенко