ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.01.2026 Справа № 914/3474/25 
Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Знетиняк Д.В.,
розглянувши в судовому засіданні матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Ворлд Нафта”, м. Хмельницький
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестнол”, м. Городок Львівської області
про: стягнення заборгованості в розмірі 3 457,44 грн.

Представники сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:
На адресу Господарського суду Львівської області в систему “Електронний суд” надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Ворлд Нафта” до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестнол” про стягнення заборгованості в розмірі 78 251,46 грн., з них: 74 794,02 грн. - основний борг, 1 438,00 грн. – 3% річних, 2 019,44 грн. – втрати від інфляції. А також судових витрат, які складають з судового збору та 17 000,00 грн. витрат на професійну-правничу допомогу.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2025, справу № 914/3474/25 розподілено для розгляду судді Долінській О.З.
Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, судом встановлено наявність підстав для залишення її без руху.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.11.2025, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Ворлд Нафта” до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестнол” про стягнення заборгованості в розмірі 78 251,46 грн. залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 (десять) днів з дня вручення цієї ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
20.11.2025 представником позивача, на виконання вимог ухвали суду від 14.11.2025 про залишення позовної заяви без руху, подано на адресу суду в систему "Електронний суд" заяву з додатками за вх. № 31070/25.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Судом постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 16.12.2025. 
08.12.2025 представником позивача подано на адресу суду в систему “Електронний суд” заяву про зменшення розміру позовних вимог за вх. №5281/25, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 3 457,44 грн., з яких: 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрати від інфляції, а також судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну-правничу допомогу.
У заяві про зменшення розміру позовних вимог за вх. №5281/25 від 08.12.2025, позивач зазначив, що після направлення позовної заяви відповідачу та подання її до Господарського суду Львівської області, відповідачем здійснено оплату згідно договору в розмірі 74 794,02 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 4532 від 12.11.2025, яка долучена до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.12.2025, заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог за вх. № 5281/25 від 08.12.2025 прийнято до розгляду та вирішено подальший розгляд справи № 914/3474/25 здійснювати з її врахуванням. Судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 21.01.2026.
21.01.2026 представник позивача в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, хоча належно був повідомлений про час, дату та місце судового засідання (докази містяться в матеріалах справи).
20.01.2026 представником позивача подано на адресу суду в систему “Електронний суд” заяву за вх. № 1814/26, в якій позивач просить здійснювати розгляд справи № 914/3474/25 без участі повноважного представника позивача, на підставі матеріалів та доказів, які подані до суду.
21.01.2026 представник відповідача в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, вимог ухвали суду від 24.11.2025 не виконав, письмового відзиву на адресу суду не подав, хоча належно був повідомлений про час, дату та місце судового засідання (докази містяться в матеріалах справи).
Враховуючи ч.3 ст.222 ГПК України, відповідно до якої, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу під час судового засідання 21.01.2026 не здійснюється.
Частиною 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до частин третьої та сьомої ст.120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Ухвали суду у даній справі скеровувались відповідачу в його електронний кабінет (докази містяться в матеріалах справи).
Заяв про зміну відповідачем місцезнаходження на адресу суду в процесі розгляду даної справи, не поступало.
Процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі, офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі.
За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (Постанова Верховного Суду від 11.12.18р. у справі № 921/6/18.).
З огляду на вказане вище, відповідач повідомлявся завчасно та належним чином про час, дату та місце розгляду справи № 914/3474/25 Господарським судом Львівської області, проте, своїми процесуальними правами відповідач не скористався, проти розгляду даної справи без його участі не заперечив, явки представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, відзиву не подав.
Таким чином, в розумінні ст. ст. 120, 122, 242 ГПК України, відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З огляду на викладене, суд встановив, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк для подання сторонами своїх доводів, заперечень, відзиву, доказів тощо, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.
Згідно ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Беручи до уваги те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду даної справи, що підтверджується наявними у справі доказами, не скористався своїм правом на подання відзиву, не заперечив у визначеному Законом порядку проти розгляду справи за його відсутності, справа розглядається за наявними матеріалами, у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.
Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів. 
Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.
Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.
В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.
Крім того, суд враховує, що пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір і здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 914/3474/25.
В судовому засіданні 21.01.2026, відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.
Позивач у позовній заяві зазначає про невиконання відповідачем умов укладеного Договору перевезення вантажів №23012025/1 від 22.01.2025. Позивач вказує на те, що ним надано послуги з перевезення вантажу відповідачу на загальну суму 108 665,38 грн., що підтверджується CMR №1314379, актом надання послуг №41 від 01.02.2025 на суму 54 794,02 грн., CMR №869413 та актом надання послуг №40 від 01.02.2025 р. на суму 53 871,36 грн. Надані послуги позивача з перевезення вантажу, відповідачем оплачено частково. Спір виник внаслідок того, що відповідач не оплатив позивачу в повному обсязі вартість наданих транспортних послуг. А тому, позивачем подано позов до Господарського суду Львівської області про стягнення з відповідача 74 794,02 грн. основної заборгованості, 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрат від інфляції. Також у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору та 17 000,00 грн. витрат на професійну-правничу допомогу.
08.12.2025 представником позивача подано на адресу суду в систему “Електронний суд” заяву про зменшення розміру позовних вимог за вх. №5281/25, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 3 457,44 грн., з яких: 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрат від інфляції, а також судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну-правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн.
У заяві про зменшення розміру позовних вимог за вх. №5281/25 від 08.12.2025, позивач зазначив, що після направлення позовної заяви відповідачу та подання її до Господарського суду Львівської області, відповідачем здійснено оплату згідно договору в розмірі 74 794,02 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 4532 від 12.11.2025, яка долучена до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.12.2025, заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог за вх. № 5281/25 від 08.12.2025 прийнято до розгляду та вирішено подальший розгляд справи здійснювати з її врахуванням.
Відтак, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрат від інфляції за період з 17.03.2025 по 06.11.2025, а також судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на професійну-правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн.

Позиція відповідача.
В судові засідання з розгляду даної справи відповідач не забезпечив явки повноважного представника, вимог ухвали суду від 24.11.2025 не виконав, письмового відзиву на адресу суду не подав, хоча належно повідомлявся про час, дату та місце судового засідання.
Ухвали суду у даній справі скеровувались відповідачу в його електронний кабінет (докази містяться в матеріалах справи).
Заяв про зміну відповідачем місцезнаходження на адресу суду в процесі розгляду даної справи, не поступало.
Таким чином, відповідач у даній справі повідомлявся судом завчасно та належним чином про дату, час і місце розгляду даної справи, в розумінні ст.ст. 120, 122, 242 ГПК України.
Відповідач у визначеному законом порядку не заперечив проти позову, не скористався своїми процесуальними правами, визначеними ГПК України, не заперечив проти розгляду даної справи без його участі.
Крім того, явка учасників справи не визнавалась судом обов`язковою, як вбачається із ухвал Господарського суду Львівської області, що постановлені у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані суду докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, здійснивши огляд документів, суд встановив наступне.
22 січня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворлд Нафта» (позивач у справі, перевізник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестнол» (відповідач у справі, замовник за договором) укладено договір перевезення вантажів №23012025/1 (надалі Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору, замовник доручає, а перевізник зобов`язується доставити автомобільним транспортом ввірений для перевезення вантаж, а Замовник бере на себе зобов`язання сплатити плату за перевезення вантажу.
Згідно п. 1.2. Договору, пункт відправлення, пункт призначення, строки виконання, кількість вантажу, вартість перевезення вказуються у заявках Замовника.
Пунктом 3.1.1 Договору передбачено, що перевізник зобов`язується, на підставі письмової заявки про перевезення вантажу, направленої факсимільним зв`язком (електронною поштою), здійснити перевезення та доставку вантажу з пункту відправлення в пункт призначення в термін вказаній в заявці.
Відповідно до п. 3.2.2 Договору, Замовник зобов`язаний здійснювати своєчасну оплату згідно умов Договору.
На виконання умов Договору, Замовник надав перевізнику письмову заявку на перевезення вантажів з визначеним маршрутом перевезення.
Відповідно до замовлення №DS/EEEAB5F/1 від 23.01.2025 на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, визначено маршрут Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Дата і час навантаження 28.01.2025, а також інші умови щодо вартості перевезення. 
Крім того, згідно замовлення №DS/EEEAB5E/1 від 23.01.2025 на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, визначено аналогічні умови, а саме: маршрут Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Дата і час навантаження 28.01.2025, а також інші умови щодо вартості. 
Виконуючи взяті на себе зобов`язання, згідно умов укладеного Договору, Позивач надав транспортні послуги Відповідачу та здійснив перевезення вантажу за маршрутом: Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Вказане підтверджується CMR №1314379 та актом надання послуг №41 від 01.02.2025 на суму 54 794,02 грн., які долучено позивачем до матеріалів справи.
Крім того, Позивач надав транспортні послуги Відповідачу та здійснив перевезення вантажу за маршрутом: Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Надання транспортних послуг позивачем підтверджується CMR №869413, актом надання послуг №40 від 01.02.2025 р. на суму 53 871,36 грн. (містяться в матеріалах справи).
Акт надання послуг №40 від 01.02.2025 р. на суму 53 871,36 грн. та акт надання послуг №41 від 01.02.2025 на суму 54 794,02 грн. підписані повноважними представниками сторін та підписи засвідчені печатками юридичних осіб.
Згідно п. п. 4.1. Договору, розрахунки між перевізником і Замовником здійснюються у безготівковій формі, на підставі рахунка та акту виконаних робіт, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Перевізника.
На момент подання позовної заяви до суду, основна заборгованість Відповідача перед Позивачем за надані транспортні послуги становила 74 794,02 грн.
Відповідно до п. 4.3 Договору, оплата здійснюється протягом 14 банківських днів в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день завантаження, але не раніше ніж від моменту отримання від перевізника повного комплекту документів, а саме належним чином оформлених двох примірників оригіналів акту виконаних робіт, оригінальні примірники CMR та/або товарно-транспортних накладних на товар, що був доставлений, двох примірників оригінальних заявок, підписаних перевізником та двох примірників оригінальних договорів, якщо послуги з перевезення надавалися вперше.
На виконання умов Договору, Відповідачу надіслано примірники CMR №869413 та CMR №1314379, а також акти надання послуг №40 та №41 від 01.02.2025, які були підписані Відповідачем та направлені на адресу Позивача.
Документи були направлені представнику Відповідача 03.03.2025 Новою Поштою, відправлення №590013300049708, адреса відділення м. Городок, відділення №1. Дзюбинська Дар`я Дмитрівна. Отримано представником відповідача 17.03.2025, що підтверджується роздруківкою з особового кабінету відповідальної особи від Позивача. Окрім того, вказане підтверджується роздруківкою з меседжеру WatsApp, які долучено позивачем до матеріалів справи.
Як зазначає позивач, в строки передбачені Договором, Відповідач оплату за надані транспортні послуги не здійснив. Лише після спроб врегулювання спору шляхом переговорів, Відповідач на виконання умов Договору, здійснив часткову оплату в сумі 33 871, 36 грн.
У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 74 794,02 грн. - основної заборгованості, 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрат від інфляції. А також судових витрат, які складаються з судового збору та 17 000,00 грн. витрат на професійну-правничу допомогу.
08.12.2025 представником позивача подано на адресу суду в систему “Електронний суд” заяву про зменшення розміру позовних вимог за вх. №5281/25, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 3 457,44 грн., з яких: 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрат від інфляції, а також судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну-правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн.
У заяві про зменшення розміру позовних вимог за вх. №5281/25 від 08.12.2025, позивач зазначив, що після направлення позовної заяви відповідачу та подання її до Господарського суду Львівської області, відповідачем здійснено оплату згідно договору в розмірі 74 794,02 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 4532 від 12.11.2025, яка долучена до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.12.2025, заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог за вх. № 5281/25 від 08.12.2025 прийнято до розгляду та вирішено подальший розгляд справи здійснювати з її врахуванням.
Відтак, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрат від інфляції, а також судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на професійну-правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн.

Оцінка суду.
Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали Договір перевезення вантажів №23012025/1 від 22.01.2025, у зв`язку з чим набули взаємних прав і обов`язків. 
Згідно із положеннями частин першої та третьої статті 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Виходячи із приписів ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу, укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до замовлення №DS/EEEAB5F/1 від 23.01.2025 на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, визначено маршрут Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Дата і час навантаження 28.01.2025, а також інші умови щодо вартості перевезення тощо. 
Крім того, згідно замовлення №DS/EEEAB5E/1 від 23.01.2025 на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, визначено аналогічні умови, а саме: маршрут Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Дата і час навантаження 28.01.2025 а також інші умови щодо вартості. 
Виконуючи взяті на себе зобов`язання, згідно умов укладеного Договору, Позивач надав транспортні послуги Відповідачу та здійснив перевезення вантажу за маршрутом: Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Вказане підтверджується CMR №1314379 та актом надання послуг №41 від 01.02.2025 на суму 54 794,02 грн., які долучено позивачем до матеріалів справи.
Крім того, Позивач надав транспортні послуги Відповідачу та здійснив перевезення вантажу за маршрутом: Україна, Львівська область, м. Городок – Литва, Клайпеда. Надання транспортних послуг позивачем підтверджується CMR №869413, актом надання послуг №40 від 01.02.2025 р. на суму 53 871,36 грн. (містяться в матеріалах справи).
Акт надання послуг №40 від 01.02.2025 р. на суму 53 871,36 грн. та акт надання послуг №41 від 01.02.2025 на суму 54 794,02 грн. підписані повноважними представниками сторін та підписи засвідчені печатками юридичних осіб.
Підписання відповідачем акту надання послуг, який є первинним обліковим документом у розумінні Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” і який відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за виконані роботи.
Відповідно до положень ст. 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Доказів наявності обставин, зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідачем не подано.
Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за Договором перевезення вантажів №23012025/1 від 22.01.2025 не подав.
Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Щодо стягнення з відповідача 1 438,00 грн. - 3 % річних та 2 019,44 грн. втрат від інфляції за визначений позивачем період з 17.03.2025 по 06.11.2025, згідно приведених ним розрахунків, суд зазначає наступне.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних, є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Згідно розрахунку позивача, 3 % річних та втрати від інфляції розраховані ТзОВ “Ворлд Нафта” з 17.03.2025.
Проте, згідно п. 4.3 Договору, оплата здійснюється відповідачем протягом 14 банківських днів в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день завантаження, але не раніше ніж від моменту отримання від перевізника повного комплекту документів, а саме належним чином оформлених двох примірників оригіналів акту виконаних робіт, оригінальні примірники CMR та/або товарно-транспортних накладних на товар, що був доставлений, двох примірників оригінальних заявок, підписаних перевізником та двох примірників оригінальних договорів, якщо послуги з перевезення надавалися вперше.
На виконання умов Договору, Відповідачу надіслано примірники CMR №869413 та CMR №1314379, а також акти надання послуг №40 та №41 від 01.02.2025, які були підписані Відповідачем та направлені на адресу Позивача.
Документи були направлені представнику Відповідача 03.03.2025 Новою Поштою, відправлення №590013300049708, адреса відділення м. Городок, відділення №1. Дзюбинська Дар`я Дмитрівна. Отримано представником відповідача 17.03.2025, що підтверджується роздруківкою з особового кабінету відповідальної особи від Позивача. Окрім того, вказане підтверджується роздруківкою з меседжеру WatsApp, які долучено позивачем до матеріалів справи.
Суд зазначає, що розрахунок 3 % річних та втрат від інфляції необхідно здійснювати з наступного дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Суд, здійснивши перерахунок 3 % річних та втрат від інфляції з 18.03.2025 по 06.11.2025 за допомогою КП «Ліга Закон», з урахуванням прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, дійшов висновку, що арифметично, при розрахунку, сума 3 % річних та втрат від інфляції є більшою, ніж заявлені позовні вимоги, однак суд, згідно ст. 14 ГПК України, не може виходити за межі заявлених позовних вимог.
Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю, а саме, у розмірі 1 438,00 грн. - 3 % річних та 2 019,44 грн. втрат від інфляції за період з 18.03.2025 по 06.11.2025, тобто в заявленому позивачем до стягнення з відповідача розмірі за визначений період.
У матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним Договору перевезення вантажів №23012025/1 від 22.01.2025. Також відсутні докази про розірвання вказаного договору.
Відповідач проти наявності зазначеної заборгованості за договором не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, які досліджені в ході судового розгляду. Протилежного суду не довів.
Станом на день ухвалення рішення у даній справі, доказів оплати відповідачем позивачу зазначених вище сум, як 3 % річних так і втрат від інфляції, а також доказів в спростування наведених обставин, сторонами, суду не надано.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Стандарт доказування “вірогідності доказів” на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, перевіривши розрахунок позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 438,00 грн. - 3 % річних та 2 019,44 грн. втрат від інфляції, є обгрунтованими та підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають до задоволення в даному розмірі. 

Розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в розмірі 3 028,00 грн. необхідно покласти на відповідача.
Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 статті 16 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві за вх. № 3868 від 12.11.2025 та в уточненій позовній заяві, представник позивача, зокрема зазначає, що судові витрати у даній справі складаються з судового збору та витрат на професійну-правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн.
Представником позивача, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн., долучено до матеріалів справи наступні документи: ордер на надання правничої допомоги серія ВХ № 1110413 від 06.11.2025 року, який виданий адвокату Шевчишину М.Є. Адвокатським бюро «Шевчишин та Партнери»; Договір про правничу допомогу та представництво інтересів від 30.10.2025, який укладений між Адвокатським бюро «Шевчишин та Партнери» та Товариством з обмеженою відповідальністю “Ворлд Нафта”; Додаток до Договору про правничу допомогу та представництво інтересів від 30.10.2025; Акт приймання-передачі наданих послуг від 12.11.2025 на суму 17 000,00 грн.; рахунок на оплату від 30.10.2025 на суму 17 000,00 грн., виписаний Адвокатським бюро «Шевчишин та Партнери»; платіжна інструкція № 929 від 31.10.2025 на суму 17 000,00 грн. про оплату ТзОВ “Ворлд Нафта” Адвокатському бюро «Шевчишин та Партнери» згідно рахунку від 30.10.2025.
За результатами розгляду справи, витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
Враховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017), необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява у даній справі подана за електронним підписом адвоката Шевчишина М.Є.
Повноваження адвоката Шевчишина М.Є. підтверджені ордером на надання правничої допомоги серії ВХ № 1110413 від 06.11.2025 року.
Так, 30 жовтня 2025 року між Адвокатським бюро «Шевчишин та Партнери» (за договором Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Ворлд Нафта” (за договором Клієнт) укладено Договір про правничу допомогу та представництво інтересів (надалі Договір).
Відповідно до умов пунктів 1, 2 Договору, за цим Договором Виконавець зобов`язується надавати правову допомогу Клієнту, на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору. Безпосередній зміст надання правової допомоги за цим Договором полягає в тому, що Клієнт доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу та здійснювати представництво інтересів Клієнта за позовом про стягнення заборгованості за договором перевезення вантажів в Господарському суді Львівської області.
Факт надання правової допомоги підтверджується Актом приймання-передачі наданих послуг від 12.11.2025 на суму 17 000,00 грн.
У Акті приймання-передачі наданих послуг від 12.11.2025 зазначено, що в період з 30.10.2025 по 12.11.2025, на виконання Договору про правову допомогу та представництво інтересів від 30.10.2025, Виконавцем надано Замовнику наступні послуги: 1) Надання консультацій, роз`яснень з правових питань Замовнику, вивчення матеріалів справи, первинних документів, визначення стратегії відновлення порушених прав, нормативно-правове обґрунтування, вартість – 3 000,00 грн. 2) Підготовка (написання) позову про стягнення заборгованості за договором перевезення, розрахунок пені та інфляційних, формування додатків до позовної заяви та підготовка до подачі до господарського суду Львівської області, вартість – 8 000,00 грн.; 3) подача позовної заяви до Господарського суду Львівської області, супроводження розгляду справи в суді. У випадку необхідності, участь у всіх судових засіданнях, подача заяв, відзивів, пояснень, тощо. Отримання рішення Господарського суду Львівської області по суті розгляду справи, вартість – 6 000,00 грн. Всього надано послуг на загальну суму 17 000,00 грн.
У п. 3 Додатку до Договору про правничу допомогу та представництво інтересів від 30.10.2025 сторони погодили, що виплата гонорару (винагороди) здійснюється авансом в розмірі 17 000,00 грн. Адвокат вправі не приступати до виконання доручення клієнта за Договором до отримання авансу.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що представник позивача здійснював підготовку позовної заяви, подавав на адресу суду письмові заяви та клопотання. Відтак, вказане підтверджує наявність фактичного надання адвокатських послуг представником позивача у даній справі.
Стосовно витрат на професійну-правничу допомогу на загальну суму 17 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в своїй постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 дотримується позиції, що загальне правило розподілу судових витрат, визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Водночас у частині п`ятій наведеної норми встановлено критерії, за якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від зазначеного загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку, суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні здійснених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №910/15621/19.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 01.06.2018 у справі N 904/8478/16).
Як зазначено в постановах Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 у справі № 911/739/15, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, для включення всієї суми гонорару до відшкодування за рахунок позивача, має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а за наявності заперечень позивача щодо співмірності заявленої суми компенсації, також має бути обґрунтовано, що такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
З урахуванням наведених вище норм процесуального законодавства України та правових позицій Верховного Суду, вирішуючи питання, щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд, керуючись положеннями ч.ч. 5-7 та 9 ст. 129 ГПК України, вважає за можливе з власної ініціативи обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які розподіляються позивачу.
При цьому, суд бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, котрі вона неодноразово викладала в постановах від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (пункт 5.44), від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (пункти 135, 147), згідно яких не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У постановах від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18 і від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 11.02.2021 у справі № 920/39/20 Верховний Суд також зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На переконання суду, заявлений до стягнення розмір витрат на надання правової допомоги (17 000,00 грн.) не відповідає критерію розумності, зважаючи на обставини цієї справи. Так, справа № 914/3474/25 стосується стягнення з відповідача на користь позивача 1 438,00 грн. – 3% річних та 2 019,44 грн. – втрат від інфляції у зв`язку із неоплатою відповідачем заборгованості за надані транспортні послуги за Договором перевезення вантажів №23012025/1 від 22.01.2025, тобто належить до категорії нескладних, та загальнопоширених в українському судочинстві, а судова практика щодо вирішення відповідних спорів є сформованою та широко застосовною судами. Правове регулювання спірних правовідносин фактично зводиться до окремих норм ЦК України та не вимагає застосування будь-якого іншого спеціального законодавства.
Позовні вимоги ґрунтуються виключно на одному Договорі перевезення вантажів №23012025/1 від 22.01.2025. Справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження.
Обсяг наданих адвокатом позивача послуг є звичайним для справ про стягнення заборгованості (подання позову, подання клопотань та заяв незначної складності).
Господарський суд враховує, що заявлена позивачем загальна сума витрат на професійну правничу допомогу виходить за розумні межі визначення розміру гонорару з урахуванням таких критеріїв як: справедливість, добросовісність, розумність; принципів співмірності та розумності судових витрат, складності справи № 914/3474/25, витраченого адвокатом позивача часу на надання послуг у даній справі.
На думку суду, надані представником позивача докази про надання правової (професійної правничої) допомоги, не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі (17 000,00 грн.) з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Суд враховує позицію Верховного Суду викладену у постанові по справі № 905/1795/18 від 07.11.2019 року, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, суд не вправі втручатись в ці правовідносини.
Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
В цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Відтак, з врахуванням вищенаведеного, взявши до уваги характер спірних правовідносин у даній справі, зокрема, значення справи для сторін, категорію складності справи, обсяг доказів, предмет та ціну позову, а також беручи до уваги те, що справа № 914/3474/25, не є складною, розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, без участі представників сторін, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 126 та частиною п`ятою статті 129 ГПК України та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку в порядку ч.5 ст. 129 ГПК України, обмежити розмір витрат представника позивача на професійну правничу допомогу до 4 000,00 грн., що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, та що на переконання суду, є достатнім у даній справі.
Обмежуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу за заявою представника позивача, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача до 4 000,00 грн., суд не змінює їх суму та не втручається у правовідносини адвоката та його клієнта, а лиш використовує таке право, надане суду частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. 
Верховний Суд у постанові від 30.01.2023 у справі №910/7032/17 акцентує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” від 26.02.2015р., пунктах 34-36 рішення у справі “Гімайдуліна і інших проти України” від 10.12.2009р., пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” від 12.10.2006р., пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” від 30.03.2004р., пункті 268 рішення у справі “East/WestAllianceLimited” проти України” від 02.06.2014р., заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Оцінивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу підлягають до задоволення частково в розмірі 4 000,00 грн. У задоволенні стягнення решти суми витрат представника позивача на професійну-правничу допомогу, суд відмовляє.
Керуючись ст. ст. 2, 13, 43, 46, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 120, 122, 123, 129, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 1 ст. 202, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч.3 ст.222, ст.ст. 236-241, 242, 327 ГПК України, суд –

УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Стягнути з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестнол” (81500, Львівська область, м. Городок, вул. Івасюка В., буд. 2Г; код ЄДРПОУ № 44706355) на користь позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Ворлд Нафта” (29009, м. Хмельницький, Петлюри Симона проїзд, буд. 4; код ЄДРПОУ № 44881371) 1 438,00 грн. - 3 % річних, 2 019,44 грн. – втрат від інфляції, 4 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 3 028,00 грн. понесених витрат на сплату судового збору.
3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.
4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 26.01.2026.

Суддя Долінська О.З.