КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/9773/22-ц Головуючий у суді І інстанції Головко Ю.Г.
Провадження № 22-ц/824/1552/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, додаткових витрат на дітей, аліментів на одного з батьків, з ким проживають діти,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь:
- аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у розмірі 20 475 грн, що еквівалентно 700 дол. США за курсом НБУ, щомісячно, з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, яка підлягає індексації щомісячно;
- аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 20 475 грн, що еквівалентно 700 дол. США за курсом НБУ, щомісячно, з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, яка підлягає індексації щомісячно;
- додаткові витрати на утримання дитини - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 20 475 грн, що еквівалентно 700 дол. США за курсом НБУ, щомісячно, з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття;
- додаткові витрати на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 14 750 грн, що еквівалентно 500 дол. США за курсом НБУ, щомісячно, з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття;
- аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 368 550 грн, що еквівалентно 12 600 дол. США за курсом НБУ, за період 2019-2021 роки;
- аліменти на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 368 550 грн, що еквівалентно 12 600 дол. США за курсом НБУ, за період 2019-2021 роки;
- витрати на утримання дружини у розмірі 1/4 усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку на весь час проживання та опікування дитиною-інвалідом.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що із 03 лютого 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого в них народилися спільні діти: ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З липня 2009 року відповідач проживає окремо, між сторонами фактично припинені шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Проте батько не надає матеріальну допомогу дітям, не приймає участі у додаткових витратах, неналежно виконує батьківські обов`язки, діти фактично перебувають на утримані у матері. Син ОСОБА_7 є дитиною з інвалідністю підгрупи «А» з діагнозом «Дитячий аутизм» та потребує постійного стороннього догляду. Тому позивачка просила суд стягнути з відповідача аліменти на дітей до їх повноліття, додаткові витрати та аліменти на дітей за минулий період, а також витрати на утримання матері у розмірі, що обґрунтований щомісячними витратами, які вона фактично несе на утримання дітей, проживаючи у Сполучених Штатах Америки, а також фінансовою можливістю батька утримувати дітей та дружину на такому рівні.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду, тобто з 19 квітня 2022 року, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Після досягнення повноліття старшою дитиною стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проводити у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одноразово в сумі 6 930,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 1/6 усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку щомісячно, протягом всього часу її проживання з дитиною з інвалідністю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та опікування нею, починаючи з 19 квітня 2022 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 977, 20 грн.
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей, які проживають з матір`ю та одна з яких є дитиною з інвалідністю, тому позивачка має передбачене законом право на матеріальне утримання дітей до досягнення ними повноліття з боку відповідача.
Врахувавши, що розмір аліментів і спосіб їх стягнення може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені в ході розгляду справи і на які посилалася позивачка, а право застосування норми закону належить виключно суду, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у частці від його заробітку, а саме у розмірі 1/3 частини доходів батька.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення відповідача від їх сплати, Вимоги про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, а за відсутності таких доказів ці вимоги є необґрунтованими.
Визначаючи розмір додаткових витрат на дітей, суд виходив з того, що з медичної документації, яка надана позивачкою на підтвердження оплати послуг, не вбачається рекомендації лікарів для сина ОСОБА_8 щодо періодичного чи постійного лікування, що потребує додаткових витрат. Навчання дітей у платних закладах освіти у школах штату Іллінойс США, на думку суду, не зумовлює висновку про наявність у дітей особливих здібностей чи про розвиток таких здібностей. Суд також зауважив, що витрати на лікування, навчання та загальний розвиток дитини повинні нести обоє батьків, при цьому витрати того з батьків, який проживає окремо від дитини, повинні покриватися, зокрема, за рахунок його аліментних зобов`язань. Оскільки відповідач визнав позов у частині та погоджувався на добровільну сплату позивачці суми у розмірі 6 930,00 грн на сина сторін - ОСОБА_8 , суд першої інстанції стягнув саме такі додаткові витрати.
При цьому долучені до матеріалів справи медичні висновки підтверджують, що у сина сторін - ОСОБА_7 наявне захворювання, аутизм, категорія інвалідності підгрупи А. Наявність у зв`язку з цим додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення таких витрат. Проте, позивачкою не надано доказів, які, наприклад, свідчать про проходження реабілітації у вигляді ЛФК, масажів, занять у басейні, корекційно-розвиткові заняття з дефектологом чи психологом чи інші заняття відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда. Не надано суду і доказів, що стан здоров`я дитини такий, що він потребує значних постійних витрат на його догляд, лікування та реабілітацію.
Суд також врахував ті обставини, що з відповідачем не було погоджено питання і досягнення з ним домовленостей з боку позивачки щодо понесених нею додаткових витрат. Водночас, позивачка не позбавлена права в майбутньому стягувати з відповідача додаткові витрати при подання належних та допустимих доказів щодо понесених витрат на дітей, в тому числі враховуючи діагноз ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки коштів на її утримання, суд обґрунтував свої висновки тим, що право того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, на утримання, пов`язане з виникненням досить складних життєвих обставин, в яких останній з об`єктивних причин значно більшою мірою виконує обов`язки по догляду і розвитку дитини, зазнає більших фізичних та психологічних навантажень і у зв`язку з цим потребує додаткової підтримки та є економічно слабшим. Відтак, відповідач зобов`язаний брати участь у забезпеченні матеріального благополуччя позивачки, з якою проживає їх спільна дитина-інвалід, як це визначено приписами частини другої статті 88 СК України.
В апеляційній скарзі позивачка в особі представника - адвоката Кирей О.В. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, таа ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за минулий час, а саме за періоди 2019-2021 роки.
Позивачка надавала суду докази того, що вона вживала заходів стягнення аліментів за минулий період шляхом ведення переговорів про те, що відповідач в рахунок аліментів оформить на дітей право власності на квартиру, що підтверджувалося листуванням у групі Vіbеr.
Щодо висновків суду про стягнення додаткових витрат на дитину, позивачка зазначає, що витрачає додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 на загальну суму 1 400 дол. США на 1 місяць, які складаюся з таких витрат: здоров`я (ліки, консультації лікарів, аналізи, Соvid-тести, оздоровлення), дозвілля (бібліотеки, музеї, дитячі парки, атракціони тощо), репетитор з англійської мови.
На підтвердження цього надала квитанції, проте судом не були враховані подані квитанції про оплату додаткових витрат та не враховано, що такі витрати є щомісячними.Отже, суд помилково дійшов висновку про стягнення одноразово витрат в сумі 6 930 грн. При цьому не надав оцінку іншим квитанціям.
Також позивачка вважає, що наданими нею доказами доводиться, що відповідач приховує своє місце проживання і свої доходи з метою ухилення від сплати аліментів на дітей.
Таким чином, на переконання позивачки, суд першої інстанції невірно надав оцінку доказам та прийшов до передчасного висновку про відмову у стягнення додаткових витрат на дітей, які є прогнозованими та підтвердженими.
На апеляційну скаргу від позивача в особі його представника - адвоката Ландишевої С.М. надійшов відзив, в якому вона наголошує на тому, що ОСОБА_1 , використовуючи дітей, за рахунок ОСОБА_2 має намір покращити свій фінансовий стан та збагатитися за його рахунок, хоча в нього грошових коштів у тому розмірі, який бажає отримати позивачка, не було і немає.
В матеріалах справи наявні відомості, які надано ГУ ДПС у м. Києві за період з 1-го кварталу 2019 року по 2-й квартал 2022 року та за період 1-го кварталу 2022 року по 4-й квартал 2022 року, якими підтверджуються джерела та суми доходів, які отримував ОСОБА_2 у вказані періоди, а саме це заробітна плата від ТОВ «Гандікап», плата за надання майна у лізинг від ТОВ «Гандікап», додаткове благо від АТ «Універсал Банк», заробітна плата від ОСОБА_9 , дохід за цивільно-правовим договором від ТОВ «Гандікап», заробітна плата від ТОВ «Інженерно-сервісна компанія КВМ», інші доходи від ТОВ «Гандікап».
Жодних інших доходів, окрім тих, що вказані вище, відповідач не мав закордоном в інших країнах, в тому числі в Саудівській Аравії чи в Іспанії, доходів не отримував. Всю інформацію про свої доходи відповідач надав, на відміну від позивачки, яка не надала жодного доказу про свій фінансовий стан та про щомісячну наявність у неї грошових коштів у сумі щонайменше 5 000 доларів США.
З 14 червня 2024 року і по даний час ОСОБА_2 працює в ТОВ «Гандікап», робота в нього дистанційна, іншої роботи він не має. Інформація про те, що відповідач є засновником ТОВ «Гандікап» не відповідає дійсності
Таким чином, наявні матеріалах справи докази про фінансовий та майновий стан ОСОБА_2 підтверджують неможливість сплати ним аліментів та додаткових витрат у тому розмірі, що заявлено ОСОБА_1 , а саме щомісячно по 76 175,00 грн та 737 100,00 грн, що заявлені як додаткові витрати на дітей. У відповідача немає грошових коштів у такому розмірі, оскільки його щомісячний середній дохід складає близько 7 000,00 грн (еквівалент 170 доларів США), а щорічний дохід не перевищує 100 000,00 грн, що в еквіваленті становить 2 423,00 доларів США в рік.
Звертає увагу суду, що сторони не були заможними, а були звичайною середньостатистичною сім`єю, проживали у квартирі в м. Києві, що належить відповідачу та його батьку, значних та великих заробітків не мали, отримували фінансову підтримку від родини відповідача, а тому задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача, він взагалі буде позбавлений засобів до існування та об`єктивно не зможе сплачувати аліменти та додаткові витрати у тому розмірі, що заявила позивачка.
Стосовно доводів апеляційної скарги про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час за період з 2019 по 2021 роки у загальній сумі 737 100,00 гр, зазначає, що до позовної заяви ОСОБА_1 додано так зване листування невідомого походження, з якого неможливо встановити, хто з ким, коли (рік, дата) та в якому мессенджері спілкується. Це так зване листування не завірене у встановленому законом порядку, встановити відповідність цього листування оригіналу неможливо, а деякі аркуші взагалі нечитабельні, що ставить під сумнів його достовірність.
Відповідач не ухилявся від свого батьківського обов`язку утримувати дітей, він та його родина постійно надавали позивачці грошові кошти для задоволення усіх потреб дітей, жодних претензій у ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у період з 2019 по 2021 роки у зв`язку з цим не було, зокрема, надані банківські квитанції про переказ коштів на картку в ПриватБанку НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 і з якої вона робила оплати. Згідно з квитанцією від 15 вересня 2020 року ОСОБА_2 сплатив 5 749,00 грн медичному центру «Медіком» за аналізи на антитіла синів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які здавалися в процесі підготовки медичних документів усієї сім`ї для переїзду до США.
В матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтверджував факт ухилення ОСОБА_2 від утримання дітей у період з 2019 по 2021 роки та вжиття ОСОБА_1 заходів щодо одержання від відповідача аліментів у вказаний період. Також відсутні докази про те, що ОСОБА_1 дійсно у період з 2019 по 2021 роки на утримання дітей витратила 737 100,00 грн. Таких доказів об`єктивно не існує, оскільки у позивачці, як і у відповідача, доходу (заробітку) у такому розмірі не було.
Щодо доводів апеляційної скарги про додаткові витрати на утримання дітей у загальному розмірі 35 225,00 грн щомісячно, відповідач вказує, що позивачка не надала жодного доказу, який підтверджує реальність щомісячного понесення нею витрат на дітей у цьому розмірі. Таких доказів не існує, оскільки у позивачки немає грошових коштів у вказаному розмірі, щоб витрачати їх кожного місяця.
До позовної заяви додані різні квитанції та чеки за період з 2019 по 2021 рік, загальна сума яких становить трохи більше 85 000,00 грн за два роки, відповідно за рік - 42 500,00 грн, що складає еквівалент 1 440,00 доларів США в рік за курсом НБУ, а не в місяць, як стверджує позивачка. Якщо 1 440,00 доларів США розділити на 12 місяців, то виходить 120 доларів США в місяць, що складає еквівалент 4 920,00 грн за курсом НБУ, а половина - це 60 доларів США, що складає еквівалент 2 460,00 грн за курсом НБУ. Це і є загальна середня щомісячна сума усіх так званих витрат позивачки на дітей згідно з чеками і квитанціями, що додані до позову.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги квитанції та чеки, додані до позовної заяви ОСОБА_1 , як оплату додаткових витрат, зазначивши, що витрати на лікування, навчання та загальний розвиток дитини повинні нести обоє батьків, при цьому витрати того з батьків, який проживає окремо від дитини, повинні покриватися, зокрема, за рахунок його аліментних зобов`язань. 
Оплата навчання дитини у приватній школі не є додатковими витратами, викликаними особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України. Хоча позивачка і не узгоджувала з відповідачем навчання сина ОСОБА_8 у приватному навчальному закладі ТОВ «Центр освіти «Оптіма», відповідач погодився повністю відшкодувати позивачці оплату за навчання в сумі 6 930,00 грн, що знайшло відображення у рішенні суду першої інстанції. Доказів про щомісячні постійні та регулярні додаткові витрати на сина ОСОБА_8 в сумі 14 750 грн (500 доларів США), викликані особливими обставинами, ОСОБА_1 взагалі не надала. 
Крім того, звертає увагу суду, що в Сполучених Штатах Америки «аутизм» не вважається хворобою, а є особливим неврологічним станом, що впливає на розвиток мозку та спосіб взаємодії людини з навколишнім світом. Син ОСОБА_7 в домашніх умовах не навчається, а відвідує школу, що підтверджується довідкою зі школи «Кірк» від 21 жовтня 2021 року, в якій зазначено, що під час навчання у цій школі у 1-му семестрі син ОСОБА_7 пропустив лише один день. Тобто, всі інші дні 1-го семестру син ОСОБА_7 школу відвідував, його навчання в цій школі є успішним, він має високу оцінку з усіх предметів. Таким чином, факт наявності у сина ОСОБА_7 аутизму не перешкоджає йому взаємодіяти у суспільстві та комунікувати з навколишнім світом.
Додатково зауважує, що сину ОСОБА_7 01 березня 2025 року вже виповнилося 18 років і він втратив статус дитини-інваліда та у відповідності до чинного законодавства України має пройти оцінювання повсякденного функціонування для встановлення йому групи інвалідності вже як дорослій людині за наявності для цього підстав.
Вважає за необхідне пояснити суду, що безпосередньо позивачка створила умови, які унеможливлюють для відповідача повноцінно утримувати власних дітей. Позивачка використала згоду відповідача на тимчасові поїздки дітей за кордон та його перебування у відрядженні для того, щоб без нього, а лише з дітьми виїхати в США в березні 2021 року, хоча документи для участі програмі Сrееn Саrd, що проводиться Сполученими Штатами Америки, та для отримання диверсифікаційної візи з метою імміграції готувалися для всіх членів сім`ї: відповідача та обох синів.
Тобто, фактично позивачка одноосібно прийняла рішення про переїзд дітей без батька в іншу країну та інший контент, що цілком очевидно змінило режим спілкування батька з дітьми та порядок його участі в їх вихованні та утриманні. Саме позивачка приховує свої контакти та контакти дітей, їх місце проживання у США, одноосібно, без узгодження з відповідачем, приймає всі рішення щодо життя дітей, в тому числі, ті що стосуються витрат на дітей.
Отже, безпосередньо мати своїми діями створила умови, які позбавили батька будь-якої можливості брати участь у житті дітей, у їх вихованні та їх утриманні. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив кожен наявний у матеріалах справи № 757/9773/22-ц доказ, надав їм правильну оцінку, норми матеріального права застосував вірно, тому відсутні підстави для скасування законного і обґрунтованого рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року, яке він просить залишити без змін, а апеляційну скаргу позивачки - без задоволення.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Кирей О.В. підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник відповідача - адвокат Ландишева С.М. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги,просила залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що аозивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 03.02.2007 року.
30.08.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва.
За час спільного проживання у шлюбі в сторін народилися діти:
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 387 від 07.03.2007 року;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що свідчить свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 193 від 29.01.2009 року.
З липня 2009 року сторони не проживають однією сім`єю, діти проживають з матір`ю ОСОБА_1 . Діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 2021 року проживають у США. Спору з відповідачем про місце проживання дітей не має.
Домовленості щодо способу виконання батьком свого обов`язку утримувати дітей сторонами не визначалось.
Відповідно до медичного висновку №33, що виданий Київським міським психоневрологічним диспансером № 2 на дитину-інваліда віком до 18 років, ОСОБА_10 встановлено діагноз «Дитячий аутизм». Довідка дійсна до 01.03.2025 року.
Відповідно до довідки № 91, яка видана КНП «ЦПМСД» у Печерському районі м. Києва, дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як дитина-інвалід перебуває на диспансерному обліку з 22.02.2011 року та потребує домашнього догляду з 27.02.2021 року.
Згідно довідки № 811 від 13.03.2020 року, виданої КПНП «Київський міський психологічний диспансер № 2», ОСОБА_3 , 2007 р.н. підтверджено діагноз «Дитячий аутизм».
Згідно витягу з наказів Національного транспортного університету від 14.06.2021 року № 167/вк та від 31.08.2022 року № 442вк, ОСОБА_1 продовжено відпустку по догляду за дитиною до 31.05.2023 року.
Згідно довідки від 22.11.2021 року дитина ОСОБА_6 відвідує середню школу у штаті Іллінойс США з 13.04.2021 року.
Згідно інформації від 21.10.2021 року про оцінювання навчання у школі, ОСОБА_5 проходить навчання у школі «Кірк», штат Іллінойс, США.
Згідно договору за 2021 рік ОСОБА_6 навчається дистанційно у школі «Оптіма» з щомісячною оплатою 600,00 грн.
Усім необхідним мати самостійно забезпечує дітей: одягом, харчуванням, лікуванням, дозвіллям, відпочинком, навчанням, що підтверджується наданими позивачкою чеками та квитанціями, договорами, довідками.
Відповідно до медичного висновку № 33, який був доданий до позовної заяви, дитині ОСОБА_10 була встановлена категорія інвалідності підгрупи А.
Оскільки дитина з інвалідністю підгрупи А потребує постійного домашнього нагляду, ОСОБА_11 (мати) здійснює постійний нагляд за дитиною.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідачу (батьку дітей) належить 5/6 у квартирі АДРЕСА_2 .
У трудових відносинах з ТОВ «Інженерно-сервісна компанія КВМ» ОСОБА_2 перебував з 01.06.2020 року по 14.04.2023 року, що підтверджується довідкою від 04.09.2024 року за №03.
Відповідно до трудового контракту № 20-05 від 01.06.2020 року ОСОБА_2 працює в ТОВ «Інженерно-сервісна компанія КВМ» на посаді інженер з комп`ютерних систем. Згідно наказу № 06\ОС посадовий оклад ОСОБА_2 складає 6500,00 грн. на міс.
З довідки від 27.06.2020 року №0000-000005 убачається, що дохід відповідача у ТОВ «Інженерно-сервісна компанія КВМ» за період з 01.05.2021 року по 31.05.2022 року склав 99 040,16 грн.
Згідно з довідкою від 04.09.2024 року за № 03 загальний виплачений ОСОБА_2 за період з 01.10.2022 по 14.04.2023 дохід (заробітна плата) становив 52 597,01 грн (в середньому 7500,00 грн. на місяць).
Під час роботи в ТОВ «Інженерно-сервісна компанія КВМ» ОСОБА_2 перебував у закордонних службових відрядженнях, що підтверджується довідкою від 05.09.2024 року № 04.
З 14.06.2024 року ОСОБА_2 працює в ТОВ «Гандікап», дистанційно.
В матеріалах справи наявні відомості, які надано ГУ ДПС у м. Києві за період з 1-го кварталу 2019 року по 2-й квартал 2022 року та за період 1-го кварталу 2022 року по 4-й квартал 2022 року, якими підтверджуються джерела та суми доходів, які отримував ОСОБА_2 у вказані періоди - це заробітна плата від ТОВ «Гандікап», плата за надання майна у лізинг від ТОВ «Гандікап», додаткове благо від АТ Універсал банк, заробітна плата від ОСОБА_9 , дохід за цивільно-правовим договором від ТОВ «Гандікап», заробітна плата від ТОВ «Інженерно-сервісна компанія КВМ», інші доходи від ТОВ «Гандікап».
На підставі наданої відповідачем довідки ТОВ «ГАНДІКАП» від 06.09.2024 року (вих. №06\09) суд встановив, що ОСОБА_2 працює у вказаному товаристві на посаді начальника відділу інформаційних технологій. Дохід за період з 14.06.2023 року по 31.08.2024 року склав 107 418,18 грн.
Відповідач надав довідку від 05.09.2024 року № 04, видану ТОВ «Інженерно-сервісна компанія КВМ», в тому, що ОСОБА_2 у період 07.10.2020 року по 12.04.2023 року перебував у службовому відрядженні.
01.07.2023 року на адресу суду надійшла інформація з ЦОСІ ДПС України від 27.06.2023 року, якої вбачається, що ОСОБА_2 за період з березня 2019 по січень 2022 року неодноразово перетинав кордон повітряним шляхом до Стамбулу, Женеви, Дубаю, Амстердаму, Дохи, Гданську.
З вказаної довідки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 виїхав з України 21.01.2022 року та не повернувся.
Представником відповідача у судовому засіданні підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 не перебуває в Україні та зазначено, що ОСОБА_2 проживає у своєї сестри ОСОБА_12 в Республіці Італія.
26.07.2024 року на адресу суду надійшов лист з додатками від Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо виконання доручення. Перекладу вказаного доручення сторони не надали.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Отже, з наведеного вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.
Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України).
Згідно із частиною першою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Суд першої інстанції, встановивши, що діти сторін проживають разом із позивачкою, дійшов правильного висновку про те, що батько має сплачувати на них аліменти.
Проте при ухваленні рішення про стягнення з відповідача аліментів у частці від його заробітку (доходу) (стаття 183 СК України) поза увагою суду залишилось те, що право вибору способу стягнення аліментів, а саме в частці від доходу чи в твердій грошовій сумі, належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Позивачка просила стягнути аліменти саме у твердій грошовій сумі, а тому суд безпідставно стягнув аліменти у частці від заробітку (доходу) відповідача.
Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з наданих відповідачем доказів, його місячний розмір заробітної плати становить близько 7 000,00 грн, а також 500,00 грн інші доходи. Ці офіційні відомості отримані від Державної податкової служби України.
Доводи позивачки про те, що зазначені доходи не відповідають дійсності є голослівними, оскільки не підтверджені доказами. Позивачка не довела, що витрати відповідача перевищують його дохід. Натомість відповідач спростував доводи позивачки щодо його закордонних поїздок за власний рахунок, надавши докази того, що це були відрядження і оплачувались роботодавцем. 
Позивачка може ставити під сумнів можливість проживання відповідача в Італії з таким рівнем доходів. Проте судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а тому в розпорядженні суду мають бути належні і допустимі докази того, що фактичні витрати відповідача перевищують його доходи.
Визначаючи розмір аліментів на двох дітей, колегія суддів виходить з того, що прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років з 01 січня 2026 року становить 3 512,00 грн. Однак, для стягнення аліментів у розмірі прожиткового мінімуму необхідно встановити обставини того, що відповідач має можливість сплачувати у такому розмірі. 
Оцінюючи можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі прожиткового мінімуму, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач надавав довідки про свої доходи станом на 2024 рік. Проте у 2026 році розмір мінімальної заробітної плати становить 8 647,00 грн, отже відповідно заробітна плата відповідача не може бути нижче мінімальної.
Крім того, визначаючи розмір аліментів, колегія суддів виходить з того, що відповідач є молодою працездатною особою, має достатній рівень кваліфікації, що дозволяє йому обіймати посади інженера з комп`ютерних систем. Маючи обов`язок утримувати двох синів, один з яких є дитиною-інвалідом, відповідач разом із тим не вчиняє дій щодо працевлаштування на більш оплачувану роботу для підвищення рівня свого матеріального забезпечення і, відповідно, рівня забезпечення своїх дітей.
Також, при визначенні розміру аліментів апеляційний суд не може взяти до уваги ту обставину, що мати з дітьми проживають в США, у зв`язку з чим позивачка просила визначити витрати на утримання синів відповідно до цін, які існують у місці їх проживання.
Проте, аліменти стягуються судом за законодавством України, відповідач отримує доходи в Україні, а тому покладення на нього обов`язку сплачувати аліменти у розмірі відповідно до умов, які існують в країні перебування позивачки з дітьми, яку вона обрала для проживання, поставить відповідача у вкрай важке матеріальне становище.
Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини з врахуванням умов, які існують в Україні.
З врахуванням наведеного, колегія суддів визначає розмір аліментного зобов`язання відповідача перед позивачкою щодо утримання двох спільних неповнолітніх дітей у розмірі 2 500,00 грн щомісячно.
В частині вирішення інших позовних вимог колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку, що доводи позивачки про понесення додаткових витрат на дітей, в тому числі внаслідок хвороби старшого сина, не доведені нею належними доказами та не узгоджуються із нормами статті 185 СК України.
Окрім того, встановивши на підставі наявних у справі доказів та в межах заявлених вимог, що позивачкою не доведено, що нею до звернення до суду вживались заходи щодо одержання аліментів, але вона не змогла їх отримати в добровільному порядку у зв`язку винною протиправною поведінкоювідповідача, що полягала в свідомому ухиленню від їх сплати, суд першої інстанції, правильно застосувавши положення статті 191 СК України, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача додаткових витрат на дітей на аліментів за минулий час.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції в частині, з якою не погоджується позивачка, визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині частково задоволених позовних вимог про стягнення аліментів на дітей ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову часткове задоволення ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Виходячи з наведеного, розподіл судових витрат у справі слід змінити та стягнути із відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 6 202,50 грн, так як позивачка була звільнена від сплати судового збору під час вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року в частині частково задоволених позовних вимог про стягнення аліментів на дітей скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн, яка підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 19 квітня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн, яка підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 19 квітня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 6 202,50 грн судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній