ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/3561/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Новікової Н.А. 
при секретарі судового засідання Базаки А.А.
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,
за позовом Фізичної особи-підприємця Давидова Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ),
до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕПЛО-КВАР» (61001, місто Харків, вулиця Плеханівська, будинок 117; код ЄДРПОУ: 34329599),
про стягнення коштів, -
за участю представників учасників справи:
позивача: Солонця С.М. - адвокат, ордер №1276572 серії ВІ від 20.05.2025;
відповідача: Скребця О.М. - адвокат, ордер №1301768 серії АХ від 04.11.2025.

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Господарського суду Харківської області перебувають матеріали справи за позовом Фізичної особи-підприємця Давидова Сергія Івановича до відповідача, ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕПЛО-КВАР», про стягнення коштів у загальному розмірі 3 963 770,44 грн (з урахуванням заяви позивача (вх. № 26853 від 18.11.2025 року) та ухвали суду від 24.11.2025 року), з них: - борг в розмірі 3 462 237,19 грн; - пеня в розмірі 415 429,52 грн; - 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 40 202,86 грн; - інфляційні втрати у розмірі 45 900,87 грн.
08.10.2025 ухвалою Господарського суду Харківської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3561/25. Справу № 922/3561/25 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато підготовче провадження і призначено підготовче засідання.
24.11.2025 ухвалою Господарського суду Харківської області відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про повернення заяви позивача (вх. № 27052 від 20.11.2025 року). Прийнято до розгляду заяву позивача (вх. № 26853 від 18.11.2025 року) про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог і подальший розгляд справи постановлено здійснювати з урахуванням змінених позовних вимог. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву з урахуванням заяви позивача (вх. № 26853 від 18.11.2025 року) про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог 5 (п`ять) днів з дня постановлення цієї ухвали.
27.11.2025 ухвалою Господарського суду Харківської області позовну заяву Фізичної особи-підприємця Давидова Сергія Івановича в межах справи № 922/3561/25 залишено без руху. Встановлено позивачу для усунення недоліків позовної заяви 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання до Господарського суду Харківської області: документів, що підтверджують здійснення часткового погашення заборгованості за договором поставки № 22 від 03.05.2022 року у розмірі 4 655 644,20 грн та за договором поставки № 83 від 17.05.2024 року у розмірі 540 176,00 грн.
02.12.2025 ухвалою Господарського суду Харківської області продовжено розгляд справи № 922/3561/25.
08.12.2025 протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відносно реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи
1) до зміни підстав позову та зменшення позовних вимог:
- відповідачем надано: відзив на позов (вх. № 25693 від 05.11.2025 року).
2) після зміни підстав позову та зменшення позовних вимог:
- відповідачем надано: відзив на позов (вх. № 27725 від 28.11.2025 року).
Як до, так і після зміни підстав позову позивач не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 10, 11 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 42, ч. 1 ст. 43 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
На підставі викладеного, враховуючи, що судом вчинено всіх необхідних заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи, та враховуючи, що подання відзиву на позовну заяву є правом (а не обов`язком) відповідача, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи в разі ненадання відповідачем відзиву в установлений судом строк без поважних причин, а також враховуючи, що позивачем у позовній заяві досить повно висловлено та обґрунтовано свою позицію по суті заявлених ним позовних вимог і в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для прийняття обґрунтованого та об`єктивного рішення по даній справі, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу й порушення прав учасників справи щодо розгляду спору впродовж розумного строку, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності відзиву відповідача за наявними у справі матеріалами.
Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. 
Суд констатує про те, що ним дотримані строки розгляду справи.
У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, всебічно та повно перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив таке.

Як зазначено у позовній заяві, між ФОП Давидовим Сергієм Івановичем (далі - Позивач) та ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» (далі - Відповідач) 17 травня 2024 року був укладений договір поставки № 83.
У відповідності до п. 1.1. договору Постачальник (ФОП Давидов Сергій Іванович) зобов`язується передати у власність Покупця (ТОВ «ТЕПЛО-КВАР») пісок, щебінь гранітний, щебінь дорожній, відсів гранітний, бетон, вироби залізобетонні та інше (далі – товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар.
Пунктом 6.1 Договору визначено, що оплата здійснюється покупцем у розмірі 100% від загальної вартості поставленого товару та має бути перерахована постачальнику протягом 5 банківських днів з моменту підписання видаткової накладної.
На підставі видаткових накладних ФОП Давидовим Сергієм Івановичем було здійснено поставку товару.
Відповідач в свою чергу свої зобов`язання за Договором виконав частково, вартість поставленого товару не оплатив в повному обсязі, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків між ФОП Давидов С.І. та ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» заборгованість за поставлений товар станом на 31 травня 2025 року складала 3 462 237,19 грн.
Крім того, у пункті 8.2. Договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату вартості товару покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення.
Позивачем було здійснено розрахунок пені на суму 367 566,28 грн.
Також, позивачем було здійснено розрахунок інфляційних втрат на суму 13 752,12 грн. та 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 35 570,93 грн.
05.11.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 25693).
Відповідач зазначає, що в порушення вимог ч.1 та ч.2 ст.80, ст.ст.162, 164 ГПК Позивачем до справи не були залучені (одночасно з позовною заявою) належні та припустимі докази, а саме: заявки на поставку відповідної партії Товару. Відповідно до розділу 3 п.3.3. Договору поставки №83 передбачено, що Покупець на адресу Постачальника надає заявку в якій визначається: номер, дата Заявки, найменування сторін, адреса поставки Товару, асортимент та кількість Товару. Також, Позивач не надає відповідних доказів суду в частині дати складання, підписання та направлення/передачу на адресу Відповідача заявок та рахунків які мають відношення до вказаних господарських операцій. Таким документом має бути відповідний опис АТ «Укрпошта», накладна АТ «Укрпошта», квитанція про сплату послуг. Опис повинен визначати коло та найменування документів, їх кількості характеристики (аркуші) зі штампом поштового відділення після перевірки складу таких документів.
Видаткові накладні містять посилання на рахунки. Вказані рахунки, як підстави для проведення оплати Позивач не надає та до позовної заяви не залучає.
Як стверджує відповідач, єдиним доказом наявності боргу саме у сумі 3 462 237,19 грн Позивач посилається не на первинні бухгалтерські документи, а на акт звірки. При цьому, акт звірки не є первинним бухгалтерським документом який підтверджує факт здійснення господарської операції. Такі операції повинні бути підтверджені відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Також, на адресу суду не надаються податкові накладні, як підстава для повної оплати Товару (з урахуванням ПДВ), а так само докази реєстрації вказаних податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН). Так не були зареєстровані в ЄРПН наступні видаткові накладні: №7586 від 16.08.2024 на суму 257280,00 грн; №9209 від 20.08.2024р. на суму 134000,00 грн; №9365 від 22.08.2024 на суму 134000,00 грн; №9455 від 23.08.2024р. на суму 55778,40 грн; №9468 від 26.08.2024 на суму 134000,00 грн; №13510 від 15.10.2024 на суму 2059,20грн; №13509 від 15.10.2024 на суму 16080,00 грн. Усього Постачальником зареєстровані в ЄРПН податкові накладні на адресу ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» лише на загальну суму 2636214,39 грн.
Окремо відповідач звертає увагу, що на адресу суду Позивачем надаються видаткові накладні та товарно-транспортні накладні. Загальна кількість видаткових накладних складає 64 одиниці. За вказаними видатковими накладними вартість поставленого Товару складає 3400613,19грн. Позивач не надає суду документи які підтверджують часткову оплату Товару на загальну суму 540176 грн, а саме: платіжна інструкція № 699 від 11.07.2024 на суму 40176 грн; платіжна інструкція №248 від 15.04.2025 на суму 500000 грн. За таких обставин сума боргу має складати 2 860 437,19 грн. Про те з урахуванням, що фактично є підтвердженими господарські операції між сторонами справи (Позивачем та Відповідачем) на суму 2636214,39 грн. з урахуванням даних про реєстрацію податкових накладних в ЄРПН борг має складати: 2096038,39 грн.
Також Позивачем не надається розрахунок боргу саме за здійсненими господарськими операціями за Договором №83 від 17.05.2024р. з урахуванням виникнення боргу та реєстрації податкових накладних (за пунктом 6.1 Договору). Тобто не наводить даних саме про дату з якої виникло прострочення платежу.
В частині строку оплати та її прострочення, відповідач зазначає, що такого прострочення не існує. Відповідно до п.6.1 Договору поставки за №83 від 17.05.2024 Покупець сплачує вартість Товару на наступних умовах 100% передплата вартості Товару. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (частина 1 ст.693 ЦК України). Таким чином обов`язок щодо сплати грошових коштів за Товар має з`явитися у Покупця виключно після отримання вимоги протягом семи днів. До позовної заяви Позивач в якості належних доказів у справі таку вимогу не надає. Вказаною письмовою вимогою Позивача має бути визнана саме подання позовної заяви до суду.
Договором поставки від 17 травня 2024 року не встановлені: ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. За таких підстав, станом на час подання позовної заяви до суду, строк оплати за Товар не настав, що вказує на безпідставність позовної заяви так як права Позивача не були порушені, а так само не настання строку для врахування періоду прострочення виконання зобов`язань для розрахунку штрафних/фінансових санкцій, що узгоджується з вимогами ст.ст.530 та ст.695 ЦК України. У зв`язку з тим, що Товар було відвантажено без отримання 100% оплати (відповідно до вимог п.2.2 Договору) на його дію розповсюджуються вимоги ст.695 ЦК України, а саме за ч.1 ст.695 ЦК України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. У даному випадку не є встановленими обов`язкові/істотні вимоги до Договору вказаного виду в частині визначення: Ціни Товару, Порядок та строки оплати за отриманий Товар, Предмет Договору у вигляді визначення найменування Товару, кількості асортименту.
Також, відповідач звертає увагу, що Договір поставки № 83 від 17.05.2024, акти органу юридичної особи, та інші документи залучені сторонами до матеріалів господарської справи не визначають прав та повноважень, будь-яких осіб ніж: ФОП Давидов С.І. та директор ТОВ «Тепло-Квар» Стоказ М.В. на узгодження між позивачем та відповідачем істотних умов Договору, у тому числі щодо Ціни Товару. Між Позивачем ФОП Давидов С.І. та ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» така ціна Товару не узгоджувалася.
За таких обставин підписання та погодження істотних умов Договору (ціни товару) іншими особами ніж уповноваженими Законом, Статутом, актами юридичної особи, довіреністю (інші випадки передбачені нормами Закону) не створюють будь-яких обов`язків між сторонами та не свідчать про укладеність цього Договору відповідно до норм Закону. Не є можливим використання Договору в якому не визначена та не погоджена між сторонами його істотна вимога - ціна товару для його подальшого використання та стягнення будь-яких сум. 
Видаткові накладні складені за травень-грудень 2024 року не містять наступних обов`язкових реквізитів: даних які надають можливість ідентифікувати особу, яка підписала документ в графі «Отримав». Даних про наявність та/або відсутність документу – Довіреності (її номер, дату складання) та інше. Вказане робить усі видаткові накладні документами, які не відповідають нормам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Таким чином, Договір поставки №83 від 17.05.2024 не є укладеним, так як повноважні учасники Товариств (сторін за Договором) не досягли згоди щодо його істотних умов.
Щодо сумнівності ціни Товару визначеної у господарських операціях. Позивачем надані видаткові накладні: №5175, №5154, №5163, №5160 від 20.05.2024р. на суму 10000грн. (кожна накладна). Вказані накладні визначають обсяг поставки Товару – пісок 20м.куб по ціні 500грн. за 1 куб. метр загальна сума партії 10000грн. Починаючи з видаткових накладних №7344, №7341, 7340 від 03.07.2024р. на суму 32160грн. (кожна накладна) визначається обсяг поставки Товару пісок 20м.куб по ціні 1340грн. за 1 куб. метр загальна сума партії 32160грн. Будь які зміни істотних умов Договору в частині Ціни Товару повинну бути підтверджені додатковими угодами про зміну Договору. Такі Додаткові угоди Позивач не надає. Підстави для зміни ціни Договору є відсутніми. Ціна Товару була безпідставно збільшена у 2,68 рази.
Крім того, відповідач зазначає, що Позивач намагається стягнути з Відповідача штрафні санкції за порушення строків розрахунку.
По-перше, Відповідач посилається на неукладеність Договору поставки №83 від 17.05.2024, що робить неможливим застосування штрафних санкцій при розгляд вказаної справи. 
По-друге, не є можливим визначити строки прострочення платежів, з урахуванням того що вони не погодження між уповноваженими особами від імені ФОП Давидов С.І. та ТОВ «ТЕПЛО-КВАР», як однією з істотних вимог Договору. 
По-третє, Позивач не надає суду даних щодо наявності у нього будь-яких збитків, що свідчить про їх відсутність, а так само відсутність для застосування до Відповідача каральних функцій. З урахуванням викладеного Відповідач просить суд, у разі задоволення/часткового задоволення позовних вимог ФОП Давидова С.І. зменшити суми штрафів, в межах підтверджених збитків Позивача.
По-четверте, 28.08.2025 втратив чинність Господарський кодекс України. Про те матеріали справи містять: Договір №83 від 17.05.2024р., Видаткові накладні та товарно-транспортні накладні складені в період з травня-грудня 2024 року. Вказане свідчить, що усі події відбувалися протягом 2024 року, коли ГК України був діючим. У зв`язку із цим слід звернути увагу на вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України щодо нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Таким чином для вказаних взаємовідносин слід застосувати вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України.
18.11.2025 року до суду від позивача надійшла заява (вх. № 26853 від) про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог.
Позивач змінив підставу позову – доповнив новим договором № 22 від 03.05.2022 року та збільшив позовні вимоги в частині нарахування похідних вимог за договором № 83 від 17.05.2024 року.
Так, між Фізичною особою-підприємцем Давидовим Сергієм Івановичем (далі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО-КВАР» (далі - Відповідач) 03 травня 2022 року був укладений договір поставки № 22 (надалі – Договір). 
На підставі видаткових накладних Фізичною особою-підприємцем Давидовим Сергієм Івановичем було здійснено поставку товару на загальну суму 5 257 444,20 грн. ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» здійснив часткову оплату товару на загальну суму 4 655 644,20 грн. 
Заборгованість за вказаними поставками в рамках договору №22 від 03 травня 2022 року склала 601 800,00 грн.
Згодом між Фізичною особою-підприємцем Давидовим Сергієм Івановичем (далі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО-КВАР» (далі - Відповідач) 17 травня 2024 року був укладений договір поставки № 83 (надалі – Договір).
У відповідності до п.1.1. Постачальник (ФО-П Давидов Сергій Іванович) зобов`язується передати у власність Покупця (ТОВ «ТЕПЛО-КВАР») пісок, щебінь гранітний, щебінь дорожній, відсів гранітний, бетон, вироби залізобетонні та інше (далі – товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар. Згідно п. 1.3 Договору ціна, загальна кількість і асортимент товару, який поставляється, узгоджується сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємними частинами даного договору з моменту їх підписання сторонами та скріплення печатками. Факт підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін видаткових накладних свідчить про взаємну згоду постачальника і покупця з ціною, кількістю і асортиментом товару, які вказані в таких видаткових накладних. Відповідно до п. 2.3 правочину загальна сума договору визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару за всіма видатковими накладними. За умовами Договору поставка партії товару здійснюється автотранспортом постачальника. Умови поставки для кожної партії товару вказуються покупцем у заявці, яка надається в усному вигляді або шляхом надсилання електронного листа на електронну адресу постачальника. Товар вважається поставленим постачальником та переданим у власність покупця з моменту підписання покупцем та скріплення печаткою видаткових накладних, які свідчать про факт отримання товару. Пунктом 6.1 Договору визначено, що оплата здійснюється покупцем у розмірі 100% від загальної вартості поставленого товару та має бути перерахована постачальнику протягом 5 банківських днів з моменту підписання видаткової накладної. Датою оплати товару вважається день зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. 
На виконання умов договору, на підставі видаткових накладних Фізичною особою-підприємцем Давидовим Сергієм Івановичем було здійснено поставку товару на загальну суму 3 400 613,19 грн. 
Відповідач в свою чергу свої зобов`язання за цим Договором виконав частково на загальну суму 540 176,00 грн. 
Заборгованість за вказаними поставками в рамках договору №83 від 17 травня 2024 року склала 2 860 437,19 грн. 
ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» вартість поставленого товару не оплатив в повному обсязі, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків між ФО-П Давидов Сергій Іванович та ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» заборгованість за поставлений товар станом на 31 травня 2025 року складає 3 462 237,19 грн.
28.11.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 27725)
Відповідач зазначає, що Позивачем до справи не було залучено до справи Договір поставки укладений між сторонами за №22 від 03.05.2022 року. Будь-яких доказів на його укладення та існування Позивач не надає. Також Позивач не надає суду доказів його пошкодження, знищення та інше, що не надає можливості дійти до того, що дії сторін Позивача та Відповідача у справі були узгоджені саме Договором №22 від 03.05.2022р.
Відповідачем на користь Позивача була здійснена оплата на загальну суму 4 791 844,20 замість вказаної позивачем 4 655 644,20 грн.
Відповідач видаткові накладні, долучені до заяви від 18.11.2025 про уточнення позовних вимог та клопотанням від 24.11.2025 за період жовтня-грудня 2022 року на загальну суму 1 204 619,20 грн, вважає, що вони не є документами які підтверджують факт поставки Товару, так як не відповідають вимогами статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Будь-яких документів щодо передачі повноважень іншій особі у формі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей іншій особі видаткова накладна не містить. У видаткових накладних визначених Позивачем відсутні дані, які надають можливості ідентифікувати особу – отримувача товару, дату отримання.
Крім того, Позивач не надає суду довіреності на право отримання товарно-матеріальних цінностей, що прямо передбачено вимогами п. 2.5 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку Затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 за № 88.
Також, Позивачем не надано до вказаних видаткових накладних Товарно-транспортних накладних, які є обов`язковими документами для складання у разі перевезення Товару транспортом та саме які мають підтвердити рух активів (Товару) між підприємствами.
Позивачем в якості підстави стягнення суми у розмірі 9000 грн. наданий акт виконаних робіт щодо транспортування вантажу, що підтверджується актом наданих послуг за №3693 від 29.08.2022. До вказаного акту надання послуг не надаються договір на надання транспортних послуг, а так само товарно-транспортні накладні, які у даному випадку мають підтвердити факт надання послуг.
Як вважає відповідач у даному випадку документи (видаткові накладні) не відповідають вимогам законодавства, адже: надані документи не визначають їх автора, що не надає підтвердити та ідентифікувати особу яка їх склала та підписала; відсутній електронний підпис та печатка в графі «Передав», а не визначення автору електронного документу не надає можливість його використання у вказаній справі як належний та припустимий доказ. Позивачем не надається Договір та/або інший документ, який свідчить про домовленість між суб`єктами господарської діяльності (між Сторонами справи) вести документообіг в Електронній формі, шо передбачено вимогами Закону.
Окремо відповідач зазначає, що загальна сума поставленого товару за договором № 22 від 03.05.2022 року складає 3 234 744,20грн.
У даному випадку Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної заяви Позивача, з урахуванням Заяви про уточнення позову від 18.11.2025р. та нових підстав позову – Договору поставки №22 від 03.05.2022, проте у разі коли суд під час слухання справи дійде висновку щодо можливості задоволення позовної заяви, то відповідач просить суд застосувати строки позовної давності в частині стягнення сум боргу в розмірі 3 234 744,20грн. за період травня 2022 року по 16 листопад 2022 року (включно).
Також, відповідач вважає, що Позивачем пропущений строк (один рік) для стягнення штрафів та пені за Договором.

Надаючи правову кваліфікацію вищевказаним обставинам, що стали предметом спору між сторонами у даній справі, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з такого.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відносно договору поставки № 83 від 17.05.2024 року.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 17 травня 2024 року між ФОП Давидовим С.І. (позивач, постачальник за договором) та ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» (відповідач, покупець за договором) укладено договір поставки № 83 від 17.05.2024 року (надалі – «Договір поставки № 83»).
Відповідно до п. 1.1. Договору поставки № 83 постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві пісок, щебінь гранітний, щебінь дорожній, відсів гранітний, бетон, вироби залізобетонні та інше (далі - Товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар.
Згідно із п. 1.3. Договору поставки № 83 ціна, загальні кількість і асортимент Товару, який поставляється за цим Договором, узгоджуються Сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємними частинами даного Договору з моменту їх підписання Сторонами та скріплення печатками. Факт підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін видаткових накладних свідчить про взаємну згоду постачальника і покупця з ціною, кількість і асортиментом товару, які вказані в таких видаткових накладних.
У відповідності до п. 2.1. Договору поставки № 83 ціна Товару за цим Договором вказується у видаткових накладних, які є невід`ємними частинами даного Договору з моменту їх підписання сторонами та скріплення печатками.
Згідно із п. 6.1. Договору поставки № 83 оплата здійснюється покупцем у розмірі 100% від загальної вартості поставленого товару та має бути перерахована постачальнику протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання видаткової накладної.
Судом встановлено, що позивачем надані до суду підписані з обох сторін наступні видаткові накладні на загальну суму 3 400 613,19 грн: № 13513 від 31.10.2024 на суму 96 480,00 грн; № 13512 від 23.10.2024 на суму 160 800,00 грн; № 13511 від 22.10.2024 на суму 160 800,00 грн; № 13510 від 15.10.2024 на суму 2 059,20 грн; № 13509 від 15.10.2024 на суму 16 080,00 грн; № 9469 від 26.08.2024 на суму 80 400,24 грн; № 9468 від 26.08.2024 на суму 134 000,40 грн; № 9455 від 23.08.2024 на суму 55 778,40 грн; № 9624 від 28.08.2024 на суму 64 320,00 грн; № 9365 від 22.08.2024 на суму 134 000,40 грн; № 9281 від 21.08.2024 на суму 62 400,00 грн; № 9209 від 20.08.2024 на суму 134 000,40 грн; № 7586 від 16.08.2024 на суму 257 280,00 грн; № 7437 від 12.08.2024 на суму 64 320,00 грн; № 7436 від 12.08.2024 на суму 7 800,00 грн; № 7435 від 12.08.2024 на суму 26 000,00 грн; № 7258 від 08.08.2024 на суму 65 000,00 грн; № 7231 від 06.08.2024 на суму 10 609,99 грн; № 8210 від 24.07.2024 на суму 80 100,00 грн; № 8209 від 24.07.2024 на суму 85 440,00 грн; № 8208 від 16.07.2024 на суму 42 720,00 грн; № 8207 від 23.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 8206 від 23.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 8205 від 23.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 8203 від 12.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 8199 від 12.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 8198 від 12.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 8197 від 12.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 8196 від 12.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7359 від 09.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7358 від 09.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7357 від 09.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7356 від 09.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7355 від 09.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7354 від 04.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7353 від 05.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7352 від 05.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7351 від 05.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7350 від 05.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7349 від 05.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7348 від 04.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7342 від 05.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7347 від 04.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7346 від 04.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7345 від 04.07.2024 на суму 29 583,20 грн; № 7344 від 03.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7343 від 04.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7341 від 03.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 7340 від 03.07.2024 на суму 32 160,00 грн; № 6144 від 12.06.2024 на суму 40 176,00 грн; № 5175 від 20.05.2024 на суму 10 000,00 грн; № 5160 від 20.05.2024 на суму 10 000,00 грн; № 5163 від 20.05.2024 на суму 10 000,00 грн; № 5154 від 20.05.2024 на суму 10 000,00 грн; № 17096 від 13.12.2024 на суму 64 320,00 грн; № 15698 від 03.12.2024 на суму 33 040,56 грн; № 15697 від 02.12.2024 на суму 28 080,00 грн; № 15696 від 02.12.2024 на суму 96 480,00 грн; № 10639 від 13.09.2024 на суму 64 320,00 грн; № 10629 від 10.09.2024 на суму 160 800,00 грн; № 10242 від 06.09.2024 на суму 160 800,00 грн; № 10174 від 05.09.2024 на суму 32 160,00 грн; № 10173 від 05.09.2024 на суму 4 704,40 грн; № 9888 від 02.09.2024 на суму 37 440,00 грн.
Позивачем долучено до матеріалів справи докази здійснення оплати на користь позивача за Договором поставки № 83 за товар у розмірі 540 176,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1137 від 15 квітня 2025 року на суму 500 000,00 грн та № 450 від 11 липня 2024 року на суму 40 176,00 грн.
Беручи до уваги надання позивачем доказів здійснення поставки за Договором поставки № 83 на суму 3 400 613,19 грн, а також доказів часткової оплати відповідачем наявної заборгованості у розмірі 540 176,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 1137 від 15 квітня 2025 року на суму 500 000,00 грн та № 450 від 11 липня 2024 року на суму 40 176,00 грн, суд прийшов до висновку про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за договором поставки № 83 від 17.05.2024 року у розмірі 2 860 437,19 грн.
Відносно посилання відповідача на те, що позивачем не долучені до матеріалів справи заявки та рахунки на оплату, суд зазначає наступне. 
У відповідності до п. 3.2. Договору поставки № 83 умови поставки для кожної партії Товару вказуються покупцем у заявці, яка оформлюється відповідно до п. 3.3. Договору поставки № 83 та надається покупцем в усному вигляді або шляхом надсилання електронного листа на електронну адресу постачальника. Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Згідно із ст. 1 цього ж Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. 
В розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» заявка на здійснення поставки не є первинним бухгалтерським документом на підставі якої здійснюється облік господарської операції. Позивачем представлено до матеріалів справи видаткові накладні, які є первинними бухгалтерськими документами на підставі яких суд може прийти до висновку про наявність факту здійснення поставки за Договором поставки № 83 на суму 3 400 613,19 грн. Водночас заявки на здійснення поставки є лише наміром покупця про отримання від постачальника певного товару, однак не свідчить про вчинення такої операції. 
Отже, наявність чи відсутність в матеріалах справи заявок на здійснення поставки не впливають на висновки суду, адже суд перевіряє доводи сторін виходячи із первинних документів. При цьому, суд звертає увагу, що якщо відповідач вважає викладену у цих заявках інформацію такою, що має певне доказове значення для розгляду цієї справи, то він мав можливість самостійно подати такі заявки, адже виходячи з п. 3.3. Договору поставки № 83 саме покупцем (відповідачем) формуються такі заявки.
Відносно посилання відповідача на той факт, що позивач не надає рахунків на оплату, то суд зазначає, що відсутність у матеріалах справи відповідних рахунків на оплату ніяк не впливають на наявність простроченої заборгованості відповідача перед позивачем за Договором поставки № 83 у розмірі 2 860 437,19 грн, адже п. 6.1. цього ж договору сторони прийшли до згоди, що строк оплати встановлюється з моменту підписання видаткової накладної, а не з моменту направлення (отримання, доставки) рахунку. Крім того, за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати, тобто, носить інформаційний характер. На це звернув увагу Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19.
Щодо зазначення відповідачем про те, що єдиним доказом наявності боргу Позивач посилається не на первинні бухгалтерські документи, а на акт звірки, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Тобто, акт звірки не може бути первинним документом, а лише складається для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів.
Означене підтверджується і усталеною судовою практикою. Так, Верховним Судом у постанові від 11.09.2019 по справі №902/1260/15 зазначено, що акт звіряння взаєморозрахунків не є первинним документам, а відтак не є належним та допустимим доказом, з якого можливо встановити беззаперечну заборгованість. Акт звіряння взаєморозрахунків може лише опосередковано свідчити про наявність боргу за договором, однак судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, за висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 10.09.2019 по справі №916/2403/18, від 19.09.2019 по справі №910/14566/18, від 04.12.2019 по справі №916/1727/17, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.
Щодо посилання відповідача на той факт, що позивачем не надаються податкові накладні, а так само докази реєстрації вказаних податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, хоча невиконання цього обов`язку може завдати покупцю збитків. У постанові від 28.08.2020 зі справи № 922/2081/19 Верховний Суд зазначив, що фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 року у справі № 910/23097/17 зазначила, що: податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки; підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст; встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце (пункти 4.28- 4.30).
Тобто, наявність чи відсутність податкових накладних впливає на оподаткування суб`єктів господарювання, однак само по собі не є доказом здійснення постачання, адже у відповідності до п. 3.5. Договору поставки № 83 сторони домовилися, що факт поставки товару буде підтверджуватися первинним документом – видатковою накладною, вже на підставі якої сторони здійснюють свої податкові обов`язкові та реалізують відповідні права.
Щодо посилання відповідача на той факт, що договір є неукладеним адже сторони не досягли всіх істотних умов договору такого виду, а саме щодо ціни товару, суд зазначає наступне.
Згідно із п. 1.3. Договору поставки № 83 ціна, загальні кількість і асортимент Товару, який поставляється за цим Договором, узгоджуються Сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємними частинами даного Договору з моменту їх підписання Сторонами та скріплення печатками. Відповідно до п. 2.1. Договору поставки № 83 ціна товару за цим Договором вказується у видаткових накладних.
Як зазначено вище, позивачем представлено до матеріалів справи 64 видаткові накладні до Договору поставки № 83 на загальну суму 3 400 613,19 грн, що підписані з обох сторін та скріплені печатками.
Отже, враховуючи п. 1.3., 2.1. Договору поставки № 83 можна прийти до висновку, що сторони в належний спосіб погодили ціну товару.
Відносно посилання відповідача на той факт, що видаткові накладні підписувала не уповноважена особа; позивач не надає до суду довіреності на отримання товару, а також те, що видаткові накладні містять певні недоліки, суд зазначає наступне.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В першу чергу суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна довіреність відповідача за вих. № 25.03.24/11 від 25.03.2024 року, якою уповноважено отримувати від імені довірителя будь-які товари, матеріали, сировину та інші товарно-матеріальні цінності, які відпускаються довірителю ФОП Давидов С.І. для здійснення господарської діяльності ТОВ «ТЕПЛО-КВАР» та підписувати відповідні первинні бухгалтерські документи (видаткові накладні, акти прийому-передачі, інше) (т. 1 а.с. 197). Тобто, твердження відповідача про відсутність довіреностей відповідача на отримання товару не відповідає дійсності.
Також, суд звертає увагу, що за Договором поставки № 83 представлені видаткові накладні, що скріплені підписом та печаткою самого відповідача. В матеріалах справи відсутні докази того, що печатка відповідача є втраченою. 
За наявності здійснення відповідачем на користь позивача оплат за Договором поставки № 83, наявності в матеріалах справи видаткових накладних на суму заборгованості, що підписані з обох сторін та скріплені печаткою, відомості про втрату якої чи незаконного володіння іншої осіб в матеріалах справи відсутні, суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження здійснення поставки за Договором поставки № 83 на суму 3 400 613,19 грн є більш вірогідними, ніж посилання (не докази) відповідача на спростування цього факту.
Суд зазначає, що позиція відповідача ґрунтується на запереченні здійснення позивачем поставки без надання до суду будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції. Натомість позивачем представлені до суду підписані з обох сторін видаткові накладні, довіреність, складену самим відповідачем, а також товарно-транспортні накладні, що у сукупності підтверджують здійснення поставки.
Щодо посилання відповідача на той факт, що відповідно до п. 6.1. Договору поставки № 83 покупець сплачує 100% передплати вартості товару, а також щодо того, що сторони не врегулювали порядок, строки і розмірі платежів, суд зазначає наступне.
В матеріалах справи наявний підписаний з обох сторін Договір поставки № 83. Згідно із п. 6.1. Договору поставки № 83 оплата здійснюється покупцем у розмірі 100% від загальної вартості поставленого товару та має бути перерахована постачальнику протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання видаткової накладної. Відповідно до п. 2.1. Договору поставки № 83 ціна товару за цим Договором вказується у видаткових накладних.
Суд звертає увагу, що редакція п. 6.1. Договору поставки № 83, що вбачається безпосередньо з самого Договору (оплата здійснюється покупцем у розмірі 100% від загальної вартості поставленого товару та має бути перерахована постачальнику протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання видаткової накладної) відрізняється від редакції цього ж пункту 6.1., що зазначена відповідачем у відзиві (100% передплати вартості товару). Крім того, суд зазначає, що п. 2.1. та 6.1. Договору поставки № 83 сторони чітко встановили порядок, строки і розміри платежів за товар, чим спростовуються доводи відповідача в цій частині.
Окремо суд звертає увагу на суперечність позиції відповідача. 
Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 зазначено наступне: 
«Добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладним немає».
Так, позиція відповідача ґрунтується на тому, що він заперечує факт укладання договору, факт здійснення поставок, факт наявності узгодження ціни, факт наявності повноважень у представника відповідача, при цьому у цьому ж відзиві відповідач зазначає, що позивач не надає суду документи які підтверджують часткову оплату Товару на загальну суму 540 176,00 грн. та надає відповідні платіжні інструкції і, зокрема, з платіжної інструкції № 1137 від 15.04.2025 року вбачається, що відповідач здійснював часткову оплату за Договором поставки № 83. 
Не визнаючи суму заборгованості (адже представник відповідача, адвокат у прохальній частині просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі), відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій. Однак, якщо відповідач не визнає суму заборгованості, то відповідно штрафні санкцій не є такими, що взагалі могли виникнути або виникли в меншому розмірі. Так само, відповідач просить застосувати строки позовної давності в частині стягнення сум боргу в розмірі 3 234 744,20 грн. за період травня 2022 року – по 16 листопаду 2022 року (включно), хоча не визнає заборгованості в повному обсязі та просить відмовити у позові.
Також, у відзиві відповідач зазначає, що п. 6.1. Договору сторони врегулювали порядок розрахунків шляхом здійснення 100% передплати (хоча судом встановлено, що згідно п. 6.1. Договору сторони встановили інший порядок розрахунків), однак в подальшому у цьому ж відзиві відповідач зазначає, що сторони не встановили порядок, строк і розмірі платежів.
Відносно стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 40 202,86 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 45 900,87 грн за період з 01.06.2025 року по 18.11.2025 року
Здійснивши перевірку суми нарахованих позивачем 3% річних, а також інфляційних втрат, суд прийшов до висновку, що вони здійснено арифметично вірно, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме 3% річних в розмірі 40 202,86 грн та інфляційні втрати у розмірі 45 900,87 грн.
Відносно стягнення пені.
Відповідно до п. 8.2. Договору поставки № 83 при простроченні оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення платежу, за кожен день прострочення від суми простроченої заборгованості, без обмеження строків її нарахування та звернення до суду за її стягненням.
Позивач заявляє до стягнення пеню в розмірі 415 429,52 грн за період з 01.06.2025 по 18.11.2025 на заборгованість, що виникла за Договором поставки № 83.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі №910/18557/20 зазначено наступне:
«Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».
Здійснивши перевірку суми нарахованої позивачем пені, суд прийшов до висновку, що вона здійснена арифметично вірно, а отже підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме у сумі 415 429,52 грн.
Щодо посилання відповідача на застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 виснувала про те, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців. Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором.
Першочергово суд звертає увагу, що з 28.08.2025 року Господарський кодекс України втрати чинність на підставі Закону України № 4196-IX від 09.01.2025.
Позивач нараховує пеню за період з 01.06.2025 по 18.11.2025 року.
Тобто, частина періоду нарахування пені припадає під час дії Господарського кодексу України.
Як вже зазначено судом вище, відповідно до п. 8.2. Договору поставки № 83 при простроченні оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення платежу, за кожен день прострочення від суми простроченої заборгованості, без обмеження строків її нарахування та звернення до суду за її стягненням.
Тобто, сторони Договору поставки № 83 під час його укладання чітко визначили, що обмеження строків нарахування пені не застосовуються, а отже положення ч. 6 ст. 232 ГК України у даному випадку не застосовні.
Відносно клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.
Відповідач просить зменшити розмір суми штрафних санкцій в межах підтверджених збитків Позивача.
Розглянувши клопотання відповідача, суд прийшов до наступного висновку.
По-перше, зменшення розміру штрафних санкцій є правом суду, а не обов`язком. 
Тобто, суд може зменшити розмір штрафних санкцій, якщо після дослідження відповідних фактів, що надають право суду на зменшення їх розміру, останній прийде до власного переконання до їх підтвердження та про справедливість та доцільність такого зменшення. 
По-друге, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Тобто, ЦК України, передбачає обставину, наявність якої є необхідним для зменшення розміру штрафних санкцій - розмір штрафних санкцій перевищує розмір збитків. 
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. Встановивши відповідні обставини, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18 та в інших постановах, на які посилається скаржник в касаційній скарзі).
Проаналізувавши всі наявні в матеріалах докази, суд прийшов до висновку про не підтвердження понесення відповідачем таких збитків, розмір яких би перевищував штрафні санкції. Відповідачем не представлено до суду доказів наявності виняткових обставин, що свідчити б про необхідність застосування судом ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Відносно договору поставки № 22 від 03.05.2022 року.
В межах заяви про зміну підстав позову (вх. № 26853 від 18.11.2025 року) позивач зазначив, що між Фізичною особою-підприємцем Давидовим Сергієм Івановичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО-КВАР» 03 травня 2022 року був укладений договір поставки № 22 (надалі – «Договір поставки № 22»).
При цьому, позивач зазначив про те, що Договір поставки № 22 було знищено, що позбавляє його можливості подати його до суду. У свою чергу, відповідач посилається також на те, що позивачем не надається відповідний договір. При цьому, відповідач також не надає такий договір.
Водночас, до матеріалів справи позивачем дійсно представлені видаткові накладні на загальну суму 5 257 444,20 грн, зокрема: № 8441 від 20.12.2022; № 8339 від 16.12.2022; № 8069 від 08.12.2022; № 7980 від 06.12.2022; № 7815 від 03.12.2022; № 7701 від 01.12.2022; № 7754 від 02.12.2022; № 7102 від 14.11.2022; № 7151 від 15.11.2022; № 7196 від 16.11.2022; № 7072 від 12.11.2022; № 7018 від 10.11.2022; № 7028 від 11.11.2022; № 6996 від 10.11.2022; № 6948 від 09.11.2022; № 6908 від 08.11.2022; № 6891 від 07.11.2022; № 6880 від 07.11.2022; № 6794 від 04.11.2022; № 6747 від 03.11.2022; № 6742 від 03.11.2022; № 6495 від 27.10.2022; № 6269 від 26.10.2022; № 6067 від 21.10.2022; № 4713 від 26.09.2022; № 4666 від 24.09.2022; № 4729 від 26.09.2022; № 4665 від 24.09.2022; № 4046 від 07.09.2022; № 4516 від 20.09.2022; № 3949 від 05.09.2022; № 4002 від 06.09.2022; № 2343 від 09.06.2022; № 2348 від 10.06.2022; № 2316 від 06.06.2022; № 2337 від 09.06.2022; № 2314 від 04.06.2022; № 2284 від 01.06.2022; № 2310 від 03.06.2022; № 2202 від 31.05.2022; № 2534 від 28.06.2022; № 2515 від 27.06.2022; № 2510 від 27.06.2022; № 2422 від 17.06.2022; № 2416 від 16.06.2022; № 2407 від 16.06.2022; № 2401 від 14.06.2022; № 3011 від 26.07.2022; № 3012 від 26.07.2022; № 3001 від 26.07.2022; № 2976 від 25.07.2022; № 2749 від 13.07.2022; № 2955 від 24.07.2022; № 2863 від 19.07.2022; № 2747 від 07.07.2022; № 2742 від 04.07.2022; № 3429 від 09.08.2022; № 3083 від 10.08.2022; № 3084 від 10.08.2022; № 2862 від 01.08.2022; № 3428 від 08.08.2022; № 2898 від 05.08.2022; № 4045 від 07.09.2022; № 3427 від 01.08.2022; № 2826 від 30.07.2022; № 3433 від 19.08.2022; № 3330 від 17.08.2022; № 3290 від 16.08.2022; № 3432 від 15.08.2022; № 3237 від 12.08.2022; № 3178 від 11.08.2022; № 3431 від 11.08.2022; № 3430 від 10.08.2022; № 3709 від 30.08.2022; № 3434 від 20.08.2022; № 3435 від 19.08.2022; № 5376 від 11.10.2022; № 5345 від 10.10.2022; № 5241 від 07.10.2022; № 5228 від 06.10.2022; № 5136 від 05.10.2022; № 5091 від 04.10.2022; № 882 від 17.02.2023; № 807 від 17.02.2023; № 990 від 16.02.2023; № 699 від 26.01.2023; № 79 від 05.01.2023; № 610 від 24.01.2023; № 57 від 04.01.2023; № 542 від 23.01.2023; № 52 від 04.01.2023; № 10463 від 30.09.2023; № 9286 від 08.09.2023; № 9260 від 07.09.2023; № 9255 від 07.09.2023; № 8973 від 02.09.2023; № 8916 від 01.09.2023; № 8845 від 30.08.2023; № 8701 від 28.08.2023; № 7812 від 05.08.2023; № 8198 від 14.08.2023; № 7152 від 28.07.2023; № 7070 від 27.07.2023; № 6453 від 19.07.2023; № 6797 від 24.07.2023; № 6976 від 26.07.2023; № 888 від 06.03.2023; № 1106 від 21.02.2023; № 5295 від 30.06.2023; № 3085 від 10.08.2022; № 8681 від 27.12.2022.
У всіх цих видаткових накладних міститься посилання на Договір поставки № 22.
Крім того, позивачем представлено до матеріалів справи товарно-транспортні накладні до цих видаткових накладних, що додаткового підтверджує здійснення господарської операції з перевезення товару за вищезазначеними видатковими накладними. 
Також, відповідач зазначає про здійснення оплати у більшому розмірі - 4 791 844,20 грн замість вказаної позивачем 4 655 644,20 грн. Судом перевірено розмір здійсненої відповідачем оплати на користь позивача і суд констатує, що в матеріалах справи дійсно наявні платіжні документи на загальну суму 4 791 844,20 замість зазначено позивачем 4 655 644,20 грн. Тобто, розмір несплаченого товару, а отже і заборгованість відповідача перед позивачем становить 465 600,00 грн. Різниця між заявленою до стягнення сумою за цим договором складає 136 200,00 грн (601 800,00 грн - 465 600,00 грн). Під час судового розгляду по суті 22.12.2025 року позивач зазначив, що дійсно помилився під час розрахунку розміру заборгованості за Договором поставки № 22 на суму 136 200,00 грн.
За вищевикладених обставин, хоча позивачем не наданий до суду договір поставки № 22 від 03.05.2022, а також даний договір не представлено відповідачем, який у відповідності до видаткових накладних підписував їх з посиланням на цей договір, суд прийшов до висновку, що між сторонами відбувалися господарські операції з поставки товару, що визначений вищезазначеними видатковими накладними. Судом враховано, що позивач не надав договір з огляду на його знищення (хоча таких доказів до суду не представлено), натомість відповідач про причини неможливості надання договору не зазначив суду, хоча є контрагентом позивача у цих правовідносинах та з огляду на видаткові накладні, відповідач, як і позивач, здійснювали поставку на підставі договору поставки № 22 від 03.05.2022 року.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Беручи до уваги наявні у матеріалах справи видаткові та товарно-транспортні накладні з посиланням на Договір поставки № 22, а також здійснення оплат за поставлений товар, що визначається і самим відповідачем суд дійшов висновку, що між сторонами фактично існували господарські правовідносини з поставки товару, незважаючи на відсутність самого договору у матеріалах справи. Докази позивача, надані на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем є більш вірогідними, ніж інформація відповідача, надана на її спростування.
У даному випадку, враховуючи, що відповідачем не доведено іншого, суд вбачає за можливість застосувати ч. 2 ст. 530 ЦК України щодо визначення строку виконання обов`язку з оплати товару.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Форму пред`явлення такої вимоги законом не встановлено, а отже вона може бути заявлена, зокрема, шляхом подання позову до суду, у зв`язку з чим з моменту звернення позивача з позовною заявою у відповідача виник обов`язок виконати грошове зобов`язання у семиденний строк.
Беручи до уваги, що позивачем до матеріалів справи надано значний обсяг видаткових накладних на загальну суму 5 257 444,20 грн із прямим посиланням на Договір поставки № 22, а також товарно-транспортні накладні, які підтверджують фактичне перевезення та передачу товару, і враховуючи встановлений судом факт здійснення відповідачем оплат на користь позивача у сумі 4 791 844,20 грн, що свідчить про реальність господарських операцій між сторонами, суд дійшов висновку про наявність між сторонами фактичних правовідносин поставки товару та існування грошового зобов`язання відповідача з оплати отриманого товару у розмірі 465 600,00 грн, а відсутність у матеріалах справи тексту договору не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку оплатити поставлений та прийнятий товар, оскільки сукупність поданих доказів є більш вірогідною та переконливою порівняно із запереченнями відповідача, а за відсутності встановленого строку оплати суд правомірно застосовує положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, визначаючи, що вимога про оплату могла бути заявлена шляхом подання позову, після чого відповідач зобов`язаний виконати свій обов`язок зі сплати за отриманий товар у семиденний строк з моменту пред`явлення такої вимоги.
При цьому, в частині стягнення заборгованості з відповідача за Договором поставки № 22 у розмірі 136 200,00 грн слід відмовити, як такої, що не підтверджена матеріалами справи.
Крім того, суд вчергове звертає увагу на суперечність позиції відповідача. 
Так, позиція відповідача ґрунтується на тому, що він заперечує заборгованість за Договором поставки № 22, при цьому зазначає про здійснення оплати у більшому розмірі - 4 791 844,20 грн замість вказаної позивачем 4 655 644,20 грн.
Відносно застосування строків позовної давності.
Відповідач просить суд застосувати строки позовної давності в частині стягнення сум боргу в розмірі 3 234 744,20 грн. за період травня 2022 року – по 16 листопад 2022 року (включно), а також строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 257 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Тобто, до вимог щодо стягнення заборгованості за товар у відповідності до договору поставки застосовується строк позовної давності три роки, а до вимоги про стягнення пені – один рік.
Суд звертає увагу, що правовідносини за спірними поставками між сторонами виникли з 03.05.2022 року.
Суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356), зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто, строки, визначені статтею 258 ЦК України, продовжуються на строк дії воєнного стану». Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що досі триває. Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що з 19 грудня 2020 року має місце введення карантину, а з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан, що зумовлюють продовження строку позовної давності, що визначений у статті 257 ЦК України.
При цьому, Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», що набрав чинності 04.09.2025 року, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено.
Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що строк позовної давності в частині стягнення сум боргу за період травня 2022 року – по 16 листопад 2022 року (включно), а також строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій не сплив, а отже у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід відмовити.
Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.
У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕПЛО-КВАР» (61001, місто Харків, вулиця Плеханівська, будинок 117; код ЄДРПОУ: 34329599) на користь Фізичної особи-підприємця Давидова Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму боргу в розмірі 3 326 037,19 грн, пеню в розмірі 415 429,52 грн, 3% річних у розмірі 40202,86 грн, інфляційні втрати у розмірі 45 900,87 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 45 930,85 грн.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
4. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення боргу у розмірі 136200,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 26.01.2026.

Суддя		Н.А. Новікова