Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2026 р. № 520/3116/25
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тітова О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування ухвалене рішення,
ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), в якому просить суд: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) які полягають у безпідставній відмові ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та скасувавши рішення у вигляді повідомлення від 21.01.2025 за № 5630.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що є особою, що самостійно виховує свою дитину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та має, на його думку, право на відстрочку від мобілізації та не підлягає мобілізації взагалі. З метою отримання відстрочки від призову за мобілізацією відповідно до п.4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3544-ХІІ, позивач звернувся до відповідача, надавши необхідні документи, як чоловіка, який самостійно виховує свою дитину, проте відповідачем складено повідомлення від 21.01.2025 за № 5630, в якому зазначено, що протоколом комісії від 21.01.2025 №64 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. З огляду на зазначене, позивач вважаючи протиправним рішення у вигляді повідомлення від 21.01.2025 за № 5630, звернувся до суду.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача.
Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, суд розглядає справу за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.
Суддя у період з 28.04.2025 по 02.05.2025, з 14.07.2025 по 28.07.2025 перебував у відпустці, 01.08.2025 перебував на навчанні, з 04.08.2025 по 05.08.2025, з 10.11.2025 по 14.11.2025 та з 22.12.2025 по 13.01.2026 перебував у відпустці.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2017 у справі № 635/8187/16-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено повістю. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований 08 червня 2001 року Виконавчим комітетом Будянської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис №14 - розірвано.
Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 04.01.2018 батьками ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07.09.2021 у справі № 635/7861/20, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Південної міської ради Харківського району Харківської області, орган опіки та піклування Південної міської ради Харківського району Харківської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.04.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 7590 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто) грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.
18 січня 2025 року позивач, засобами поштового зв`язку, звернувся до Відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме: у зв`язку із самостійним вихованням та утриманням дитини за рішенням суду.
Комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву із додатками було розглянуто і повідомлено позивача, що протоколом від 21.01.2025 № 64 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні останньому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (причина відмови: не підтверджено самостійне виховання дитини (в рішенні суду такі відомості не прописані).
Не погоджуючись із вказаними рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів врегульовані Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України 3543-XII).
За визначенням, наданим у статті першій Закону України 3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 23 вказаного закону визначено питання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, пунктом 4 ч.1 ст.23 Закону України 543-XII зазначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до частини 2 та 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Як вже встановлено судом, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2017 у справі № 635/8187/16-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено повістю. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований 08 червня 2001 року Виконавчим комітетом Будянської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис №14 - розірвано.
Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 04.01.2018 батьками ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07.09.2021 у справі № 635/7861/20, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Південної міської ради Харківського району Харківської області, орган опіки та піклування Південної міської ради Харківського району Харківської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.04.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 7590 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто) грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.
Також позивач зазначив, що мати, ОСОБА_3 , самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, про що свідчить заборгованість зі сплати по аліментам станом в сумі 91349,73 грн.
Відповідно до статті першої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Таким чином, вищевказане свідчать про примусове стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Той факт, що згідно довідки від 03.02.2025 № 67614040 наявна заборгованість зі сплати аліменти на утримання сина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не свідчить про відсутність обов`язку такого утримання та не виключає стягнення з неї аліментів в майбутньому в процесі здійснення державним виконавцем виконавчих дій.
Також акт обстеження умов проживання дитини, свормований і погоджений за підписом начальника служби у справах дітей Південної міської ради від 30.01.2025, акт складений депутаном Південної міської ради від 29.01.2025, в яких зазначено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом із своїм батьком, ОСОБА_1 та останній самостійно виховує сина; посилання позивача на те, що ОСОБА_3 не підтримує зв`язок із класним керівником, не відвідує ліцей, що дитина відвідує заклад охорони здоров`я у супроводі ОСОБА_1 , не береться судом до уваги, оскільки такі обставини не підтверджують факт перебування неповнолітнього на утриманні лише позивача.
Крім того, позивачем до матеріалів справи не надана довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.
Також, позивачем не надано жодних доказів щодо ініціювання притягнення матері дитини до відповідальності за злісну не сплату аліментів, за що передбачена кримінальна відповідальність.
Отже, позивачем разом із заявою про відстрочку від призову не було надано підтвердження відсутності участі ОСОБА_3 у вихованні та утримані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 або поважних причин, за яких вона не може надавати йому належного утримання чи про звільнення її від обов`язку такого утримання.
Також суд вказує, що встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення.
Факт перебування фізичної особи на утриманні заінтересована особа може встановити у спосіб, зокрема особа має право звернутися до органів та організацій за отриманням довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; подати заяву до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.
Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано відповідачу та до суду доказів перебування лише на його утриманні ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмова відповідача у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як чоловіка, який самостійно виховує свою дитину, є правомірною.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовної заяви.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправними та скасування ухвалене рішення - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Тітов