ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/6970/19
провадження № 61-16236св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» на постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О. Є., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
18 квітня 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України (далі - АТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є Товариство 
з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» (далі - ТВО «ФК «Централ Фінанс»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позов мотивовано тим, що 17 грудня 2007 року між АТ «Ощадбанк» 
і ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № 1592-ДКФ, за умовами якого ОСОБА_3 надано кошти в сумі 920 000,00 грн на строк до 
17 грудня 2017 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений 17 грудня 2007 року приватним нотаріусом Сімаченко С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 2028, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року 
у справі № 2/1522/12779/11, з урахуванням ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2008 року про виправлення описки, стягнено 
з ОСОБА_3 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 879 373,25 грн та судові витрати.
 
Під час примусового виконання виконавчого листа стало відомо, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2008 року у справі 
№ 2-7467/08 предмет іпотеки без згоди іпотекодержателя виведений із житлового фонду, переобладнаний у двоповерховий магазин-салон, встановлена його нова адреса та визнано за ОСОБА_3 право власності на новий об`єкт магазин-салон загальною площею 96,3 кв м за адресою: 
АДРЕСА_2 .
 
30 грудня 2009 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу продав вказане приміщення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в рівних частках.
 
Позивач указував, що при укладенні договору купівлі-продажу вказаного салону-магазину ОСОБА_1 і ОСОБА_2 набули статусу іпотекодавців за договором іпотеки.
 
Посилаючись на вказані обставини, АТ «Ощадбанк» просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 в сумі 2 578 603,79 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме салон-магазин, загальною площею 
96,3 кв. м, що на АДРЕСА_2 , який належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах 
в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2020 року позов задоволено.
 
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит від 17 грудня 2007 року № 1592-ДКФ у сумі 2 578 603,79 грн, з яких: заборгованість за основним боргом - 753 948,63 грн; заборгованість за відсотками - 125 355,69 грн; пеня - 221 318,86 грн; інфляційні втрати - 1 312 619,50 грн; 3 % річних - 165 361,11 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на салон-магазин, загальною площею 96,3 кв. м, що на АДРЕСА_2 , який належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах 
в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що за частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про іпотеку» у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки реконструйовано, всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. За статтею 23 вказаного Закону у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 набули статусу іпотекодавців, тому відповідають за невиконання умов кредитного договору. Перебіг позовної давності перерваний тим, що позичальник ОСОБА_3 здійснював періодичні платежі, остання сплата була 01 березня 2019 року.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бредекс фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Бредекс фінанс») як правонаступника АТ «Ощадбанк» до участі у справі.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залучено ТОВ «ФК «Централ Фінанс» як правонаступника ТОВ «ФК «Бредекс фінанс» до участі 
у справі.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2020 року скасовано й ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач звернувся до суду 
з позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки, реалізувавши право вимагати дострокового повернення суми кредиту, що залишилась, та нарахованих процентів, кредитор тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання з 17 грудня 
2017 року на 02 квітня 2012 року, а отже, строк позовної давності для вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки почав відраховуватися з 02 квітня 
2012 року та з огляду на загальну позовну давність у три роки закінчився 
02 квітня 2015 року. Із цим позовом банк звернувся 18 квітня 2019 року, тобто 
з пропуском трирічного строку позовної давності.

 

 

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги
 
05 грудня 2024 року ТОВ «ФК «Централ Фінанс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, щоапеляційний суд зробив неправильний висновок про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки позивач про порушене своє право дізнався лише 
з 11 липня 2017 року, тобто після вирішення спору у справі № 522/15095/15-ц. Тривалий час розгляду вказаної справи є поважними причинам пропуску строку позовної давності. 
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.
 
13 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
17 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», 
і ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № 1592-ДКФ, за умовами якого передано в кредит 920 000,00 грн під 14 % річних на строк до 
17 грудня 2017 року. За умовами кредитного договору позичальник зобов`язався проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 
3 834,00 грн щомісяця.
 
17 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», 
і ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про іпотечний кредит укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сімаченко С. Л., зареєстрований в реєстрі за номером 2028, за умовами якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сімаченко С. Л. 17 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2025.
 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 
2008 року у справі № 2-7467/08, з урахуванням ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2008 року про виправлення описки, визнано за ОСОБА_3 право власності на магазин-салон, загальною площею 
96,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реконструйовано в магазин-салон за адресою: АДРЕСА_2 ). Право власності на нерухоме майно на підставі рішення суду зареєстровано бюро технічної інвентаризації в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 24 липня 2009 року.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року 
у справі № 2/1522/12779/11 стягнено з ОСОБА_3 на користь 
АТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит від 17 грудня 2007 року 
№ 1592-ДКФ заборгованість станом на 01 грудня 2011 року в загальній сумі 
879 373,02 грн в порядку дострокового повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати нарахованих процентів.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року у справі № 2/1522/12779/11 в апеляційному (касаційному) порядку не оскаржено, звернуто до примусового виконання видачею 06 листопада 2012 року Приморським районним судом м. Одеси на боржника ОСОБА_3 виконавчого листа № 2/1522/12779/11.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2014 року 
у справі № 2/1522/12779/11 за заявою стягувача АТ «Ощадбанк» видано дублікат виконавчого листа № 2/1522/12779/11, виданого 06 листопада 
2012 року Приморським районним судом м. Одеси на боржника ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в сумі 879 373,02 грн; поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року 
у справі № 2/1522/12779/11 замінено стягувача АТ «Ощадбанк» на правонаступника ТОВ «ФК «Бредекс фінанс».
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2024 року у справі № 2/1522/12779/11 замінено стягувача ТОВ «ФК «Бредекс фінанс» на ТОВ «ФК «Централ Фінанс».
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2015 року у справі 
№ 522/20849/14-ц відмовлено в задоволенні позову АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - приватний нотаріус Сімаченко С. Л., про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року магазину-салону за адресою: АДРЕСА_2 , скасування реєстрації права власності на нежитлове приміщення.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2015 року у справі 
№ 522/20849/14-ц в касаційному порядку не оскаржено.
 
18 квітня 2019 року АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з цим позовом до 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 просила застосувати строк позовної давності (т. 1, а. с. 56, 57).
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, колегія суддів враховує таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, 
є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові 
з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє 
в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку 
з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
 
Апеляційний суд, установивши, що заявлені вимоги є обґрунтованими, дійшов висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до заявлених вимог.
 
Аргументів щодо незгоди з висновком апеляційного суду в частині встановлення факту наявності підстав для задоволення позову в касаційній скарзі немає, а тому Верховний Суд не надає оцінки оскаржуваному судовому рішенню в цій частині.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, 
у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення 
у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями 
з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору 
в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі 
№ 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення 
з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не 
є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки 
у спосіб, передбачений законодавством (див.: постанови від 18 вересня 
2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року 
у справі № 361/7543/17 (пункт 40)). 
 
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення 
у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд.
 
Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки».
 
У цій справі у січні 2012 року банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду 
з позовом про дострокове стягнення, зокрема, з позичальника ОСОБА_3 заборгованості, і рішенням суду від 02 квітня 2012 року позов було задоволено (справа № 2/1522/12779/11).
 
Використавши своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, пред`явивши позов про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання.
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
 
Як зазначалось вище, право іпотеки виникло у позивача на підставі укладеного між ним і ОСОБА_3 іпотечного договору від 17 грудня 2007 року. 
 
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки 
з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
 
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012.
 
Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права, в їх сукупності як обов`язкові складові визначення початку перебігу позовної давності.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи 
в задоволенні позову, урахував судове рішення, ухвалене у справі 
№ 2/1522/12779/11, яке набрало законної сили, та встановив, що позивач не вживав розумних заходів для перевірки правильності використання предмета іпотеки відповідачами, зокрема, звертаючись у січні 2011 року до суду 
з відповідним позовом про стягнення заборгованості, не заявив вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, початок перебігу позовної давності в спірних правовідносинах слід обчислювати з січня 2011 року, коли позивач, пред`явивши відповідний позов у справі № 2/1522/12779/11 про дострокове повернення кредиту, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № 1592-ДКФ.
 
Таким чином, встановивши, що позовні вимоги АТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК Централ Фінанс», про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що цей позов поданий із пропуском позовної давності, отже, обґрунтовано відмовив у його задоволенні з цих підстав.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що позивач про порушене своє право дізнався лише з 11 липня 2017 року, тобто після вирішення спору у справі 
№ 522/15095/15-ц, а тривалий час розгляду вказаної справи є поважними причинам пропуску строку позовної давності, є безпідставними, оскільки як зазначалось у цій постанові банк ще у січні 2012 року знав про порушене своє право звернувшись з відповідним позовом до суду про стягнення заборгованості (справа № 2/1522/12779/11) проте вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не заявив. 
 
Крім того, банку про порушено своє право також було відомо станом на січень 2014 року, що вбачається з рішення апеляційного суду Одеської області від 
14 липня 2015 року у справі № 522/15095/15-ц за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - приватний нотаріус Сімаченко С. Л., про встановлення нікчемності правочину та скасування реєстрації прав власності на не житлове приміщення.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником 
у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Одеського апеляційного суду від 05 листопада 
2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська