ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 631/588/20
Номер провадження 22-ц/818/109/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 січня 2025 року в складі судді Пархоменко І.О. по справі № 631/588/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Нововодолазька селищна рада Харківського району Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Нововодолазька селищна рада Харківського району Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він з 21 березня 2018 року є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі спадкового договору від 22 червня 2011 року.
За життя відчужувачів у будинку був зареєстрований ОСОБА_2 . Права відповідача на вказаний будинок (сервітут) були похідними від права власності попередніх власників, тому припинились разом з передачею йому права власності на вказаний будинок. Таким чином, відповідач втратив право користування будинком з 21 березня 2018 року.
Вказав, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство відносно членів його родини, веде аморальний образ життя, постійно пиячить, свариться, в стані алкогольного сп`яніння поводить себе агресивно, висловлюється нецензурною лайкою у присутності його дружини та малолітнього сина. Він неодноразово звертався до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування щодо неправомірної поведінки відповідача та систематичного порушення правил співжиття. 
Просив позбавити ОСОБА_2 права користування належним ОСОБА_1 на праві приватної власності житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 , та зняти з реєстрації, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.
У грудні 2020 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він є рідним батьком ОСОБА_1 та рідним сином попередніх власників житлового будинку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказав, що він з 14 червня 1982 року дотепер зареєстрований та постійно проживає в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не має. Протягом останніх 10 років проживає в літній кухні, яка була обладнана необхідними умовами для проживання, газопостачанням та електропостачанням. Він самостійно оплачував понесені витрати за спожитий газ та електроенергію в розмірі за досягнутою згодою з власником ОСОБА_1 .
Зазначив, що він займався доглядом за батьками, разом з сестрою та племінницею здійснив їх поховання. Про укладення спадкового договору з відповідачем йому не було відомо.
ОСОБА_1 вселився до будинку після смерті ОСОБА_4 та став чинити йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням. Доступ до будинку йому був припинений через зміну замків, ОСОБА_1 безпричинно влаштовував сварки, одна з яких призвела до спричинення йому тілесних ушкоджень. ОСОБА_1 виганяв його з будинку, змінював замок на хвіртці, позбавляючи доступу до житла, безпідставно викликав працівників поліції.
З червня 2020 року він не має доступу в житловий будинок, хоча ОСОБА_1 та члени його сім`ї в житловому будинку не проживають.
У період з 20 по 30 листопада 2020 року він перебував на стаціонарному лікуванні, та після повернення з лікарні виявив, що від літньої кухні за заявою власника відключене газопостачання та електропостачання. Зазначені дії ОСОБА_1 свідчать про фізичний та психологічний вплив на нього з метою залишення ним місця проживання.
Просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні житлом за адресою: АДРЕСА_1 , не створювати умови, які унеможливлюють належне проживання у будинку та використання його за цільовим призначенням, відновити газопостачання та електропостачання житлового приміщення, літньої кухні літ. Б, вселити його у житловий будинок за вказаною адресою та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
25 березня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву, мотивований тим, що право ОСОБА_2 на користування спірним житловим будинком припинилося зі зміною власника будинку. Він як новий власник будинку вправі користуватись і розпоряджатися ним на власний розсуд. ОСОБА_2 ніколи не був членом його родини, а є тільки його біологічним батьком. Попередні власники будинку - його баба та дід за життя уклали спадковий договір на його користь, а ОСОБА_2 не може прийняти той факт, що не має права на спадщину.
06 квітня 2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Мякота Т.М. подала відзив на позовну заяву, мотивований тим, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про систематичне порушення ОСОБА_2 правил співжиття, про наявність будь-яких перешкод у користуванні та розпорядженні його власністю. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого позивачем не доведена. 
Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 січня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житлом за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони ОСОБА_1 створювати умови, які унеможливлюють належне проживання в будинку ОСОБА_2 та використання за цільовим призначенням. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн та судові витрати по сплаті правової допомоги у розмірі 20 000,00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 був зареєстрований та мешкав у будинку своїх батьків більше 40 років, іншого житла не мав і не має, тож позбавлення його права користування спірним житлом буде непропорційним втручанням у його права. ОСОБА_2 набув право користування спірним житлом за згодою своїх батьків як попередніх власників будинку, а сам факт переходу права власності на будинок до його сина не є безумовною підставою для його виселення. Постійні сварки між сторонами, замикання ОСОБА_1 хвіртки свідчить про наявність перешкод для ОСОБА_2 у користуванні спірним житловим приміщенням. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження припинення газопостачання та електропостачання у будинку з вини ОСОБА_1 матеріали справи не містять, тому у задоволенні зустрічного позову в іншій частині відмовлено.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 14 березня 2025 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що наразі ОСОБА_2 знятий з реєстрації та фактично мешкає у м. Харкові у гуртожитку підприємства, де працює. ОСОБА_2 проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї померлих співвласників і набув право користування чужим майном, яке підлягає припиненню на його вимогу як нового власника, з яким відповідач не пов`язаний спільним побутом. Він не надавав згоду на вселення ОСОБА_2 . Як власник будинку він має право вимагати усунення будь-яких перешкод у реалізації права власності. ЖК УРСР був прийнятий у 1983 році і не відображає всіх реалій сьогодення, натомість ЦК України прийнято пізніше, тому до спірних правовідносин мають бути застосовані саме норми ЦК України. 
07 липня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 адвокат Мякота Т.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що судом першої інстанції правильно застосовано норми ЦК України та ЖК України, враховано судову практику Європейського суду з прав людини, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд першої інстанції законно та обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 міг передбачити обтяження майбутньої нерухомості у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника будинку ОСОБА_2 , натомість не здійснив достатньої належної обачності при укладенні спадкового договору. ОСОБА_2 був зареєстрований та мешкав у будинку батьків більше 40 років, не має іншого житла. Твердження ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство відносно членів його родини, веде аморальне життя, пиячить тощо, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. ОСОБА_2 знятий з реєстрації без власної згоди та бажання, а лише за заявою власника будинку, що також слугує доказом вчинення перешкод з боку ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 . Апелянтом зазначені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням і на підставі яких судом першої інстанції задоволені зустрічні позовні вимоги. ОСОБА_1 не спростована відсутність доступу до житлового будинку у позивача за зустрічним позовом, вчинення впливу на батька з метою залишення ним свого постійного місця проживання, не обґрунтовано відсутність підстав для проживання ОСОБА_2 у спірному будинку. 
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 22 січня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
ОСОБА_2 отримано поштою 26 червня 2025 року (а.с. 224 том 2).
ОСОБА_1 отримано поштою 25 червня 2025 року (а.с. 225 том 2).
Нововодолазька селищна рада Харківського району Харківської області отримала 18 червня 2025 року в електронному кабінеті (а.с. 220 том 2).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача,   перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і батьком ОСОБА_1 (а.с. 78, 128 том 1).
ОСОБА_2 з 14 червня 1982 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10-12 том 1).
Право власності на об`єкти нерухомого майна, окрім земельної ділянки, за ОСОБА_2 не зареєстроване, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 липня 2021 року (а.с. 2-3 том 2).
22 червня 2011 року за № 1599 приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. було посвідчено спадковий договір, за яким ОСОБА_1 зобов`язався виконувати розпорядження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , передбачені цим договором, і в разі їх смерті (лише після смерті останнього) набуває право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а. с. 126-127 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 (а. с. 79 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а. с. 80 том 1).
Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за вищевказаним спадковим договором від 22 червня 2011 року власником житлового будинку, з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , став ОСОБА_1 . Його право власності зареєстровано 06 липня 2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129914011 (а. с. 8 том 1).
Депутатом округу № 17 Нововодолазької селищної ради Манн Л. М. під час опитування сусідів 16 квітня 2019 року складено акт про те, що подружжя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , фактично приблизно з 1988 року по день смерті проживали в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало їм на праві власності. Разом з ними з 1988 року зареєстрований та фактично проживає син ОСОБА_2 , який разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надавав необхідну допомогу батькам, які останні десять років життя постійно хворіли, потребували сторонньої повсякденної фізичної та матеріальної допомоги, на певних відрізках життя мали серйозні захворювання, не могли самостійно себе обслуговувати. Похованням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 займалися ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Сусіди стверджують, що ніколи не бачили в будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ОСОБА_1 в останні вісім років життя. ОСОБА_1 не надав ніякої допомоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в періоди їх скрутного становища, пов`язаного з хворобами, та у повсякденному житті в зазначений період. Не навідував в періоди їх перебування в лікарні та в період лікування, не привозив їм ліки та продукти харчування, не слідкував за належним станом житла, взагалі не надавав ніякої допомоги та не піклувався ними. Похованнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не займався (а. с. 184 том 1).
Згідно з довідкою УПСЗН Нововодолазької РДА № 12-07/178 від 11 квітня 2019 року ОСОБА_2 перебував на обліку та отримував компенсацію працездатній особі по догляду за престарілою особою, ОСОБА_4 , з 30 січня 2018 року по 20 березня 2018 року (а. с. 183 том 1).
Відповідно до характеристики голови правління АТ «ПСАЕМ» № 407 від 02 грудня 2020 року ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем роботи (а. с. 120 том 1).
Між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_1 виникли неприязні відносини, вони неодноразово звертались до уповноважених органів та поліції з приводу конфліктів між ними.
Постановою судді Нововодолазького районного суду Харківської області від 03 вересня 2019 року провадження по справі про адміністративне правопорушення, скоєне ОСОБА_2 за ознаками ч. 1 ст.173-2 КУпАП закрито, оскільки сплинули строки накладення адміністративного стягнення (а. с. 13-15 том 1).
16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звертався до Нововодолазької селищної ради Харківської області з приводу поведінки ОСОБА_2 , на що 04 лютого 2020 року листом № 02-33/248 йому було повідомлено, що його заяви від 16 жовтня 2019 року та 20 січня 2020 року за своєю суттю не є заявою/повідомленням про вчинення насильства. Відсутні будь-які факти, документи, які підтверджують, що ОСОБА_2 своєю поведінкою вчиняє неправомірні дії чи насильство відносно малолітнього ОСОБА_8 чи ОСОБА_9 (а. с. 16-18 том 1).
За інформацією ГУНП в Харківській області № 104од/119-25/01-2019 від 23 вересня 2019 року, за даними системи реєстрації повідомлень на спецлінію «102» 10 лютого 2019 року о 17.29 год з номеру НОМЕР_1 до служби «102» звернувся громадянин, який представився як ОСОБА_1 , із повідомленням про те, що за адресою: АДРЕСА_1 з двору власного домоволодіння заявник не може вигнати осіб, які вживають спиртні напої, яких привів батько. Повідомлення зареєстровано в журналі єдиного обліку за № 482 від 10 лютого 2019 року (а. с. 19 том 1).
ОСОБА_1 звертався до начальника Нововодалазького відділу Первомайської місцевої прокуратури Харківської області з заявою про бездіяльність служби у справах дітей щодо неналежної поведінки ОСОБА_2 відносно його дружини та його сина (а. с. 20 том 1).
Як вбачається з листа начальника Нововодалазького відділу поліції Первомайського ВП ГУНП в Харківській області №2/аз/119-87/01/20-2020 від 14 грудня 2020 року протягом 2019-2020 років ОСОБА_1 звертався до відділу щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2 , а саме: 10 лютого 2019 року (ЖЄО № 482) - повідомив про конфлікт зі знайомими батька ОСОБА_2 , від написання письмової заяви відмовився; 25 травня 2019 року (ЖЄО № 1957) - повідомив, що ОСОБА_2 знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, систематично агресивно поводиться, щодо ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП; 10 лютого 2020 року (ЖЄО № 401) надійшла заява ОСОБА_1 по пошті з Первомайської місцевої прокуратури про те, що його батько ОСОБА_2 постійно зловживає спиртними напоями, вчиняє насильство відносно його дитини ОСОБА_8 . У ході проведення перевірки спільно з зі службою у справах дітей Нововодолазької РДА було встановлено, що ніякої загрози дитині ОСОБА_8 з боку ОСОБА_2 немає, про що було складено відповідний акт. Перевірку за вказаним фактом припинено. З боку ОСОБА_2 до Нововододазького ВП також надходили звернення, а саме: 10 лютого 2019 року (ЖЄО № 483) - повідомлення, що його син ОСОБА_1 здійснює систематично фізичне насильство в йог бік, працівниками поліції прийнято письмі заяви з проханням притягнути до відповідальності сина заявника за ст.125 КК України, так як ОСОБА_1 у ході сварки вдарив його. В ході розгляду матеріалу було встановлено факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 05 березня 2019 року порушено кримінальне провадження (факт було внесено до ЄРДР) за ч. 2 ст. 125 КК України; 16 січня 2020 року (ЖЄО №204) повідомив про конфлікт з сином ОСОБА_1 , який не пускає його до будинку в АДРЕСА_1 , де він мешкає, по приїзду працівників поліції було встановлено, що конфлікт вичерпано, від написання письмової заяви ОСОБА_2 відмовився; 14 червня 2020 року (ЖЄО № 2115) повідомив, що за адресою: АДРЕСА_1 його син ОСОБА_1 забрав у нього гроші в сумі 1500 доларів і пішов. Проведеною перевіркою факту крадіжки встановлено не було, матеріал перевірки списано до справи. (а. с. 196 том 1).
Згідно з листом Прокуратури Харківської області № 08-4115-20 від 07 вересня 2020 року розглянуто звернення ОСОБА_1 від 22 червня 2020 року та встановлено, що його заяви до Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНІ в Харківській області від 29 квітня 2019 року, 14 травня 2019 року, 25 травня 2019 року, 09 жовтня 2019 року, 13 червня 2020 року, 01 липня 2020 року у день подання зареєстровані у журналі єдиного обліку Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області за № 1575, № 1807, № 1957, № 4071, № 2102, № 2331, та розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян». За заявою від 25 травня 2019 року щодо вжиття заходів до ОСОБА_2 , який перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння виявив агресивну поведінку, Нововодолазьким ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП, та останнього взято на облік як особу, яка вчиняє домашнє насильство (а. с. 145 том 2).
З 20 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АПР № 869826 (а. с. 113 том 1).
Згідно з актом депутата округу № 18 Нововодолазької селищної ради Степаненко Н. Є. № 718 від 01 грудня 2020 року, у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 , який проживає у літній кухні даного подвір`я. Літня кухня має свій газовий котел, який опалює її окремо від будинку, в якому проживає сім`я сина ОСОБА_1 . Станом на 30 листопада 2020 року, коли зі слів ОСОБА_2 він перебував у лікарні смт Нова Водолага, за заборгованість сина за газопостачання, газовою службою був відрізаний газ. Також, зі слів ОСОБА_2 , його син ОСОБА_1 , вимикає подачу електропостачання на лічильнику, який стоїть в його будинку та подається на літню кухню. За використання електроенергії ОСОБА_2 сплачує енергозбуту суму, про яку він домовився з сином (а. с. 119 том 1).
З листа АТ «Харківгаз» № 610-126-11844-0521 від 31 травня 2021 року вбачається, що 27 листопада 2020 року його представниками при перевірці газоспоживаючого обладнання за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , було виявлено порушення споживачем Правил безпеки систем газопостачання, що створює загрозу виникнення аварійної ситуації, що зумовило припинення газопостачання на об`єкті споживача ОСОБА_1 , що засвідчено актом про припинення газопостачання на об`єкт (газові прилади) споживача від 27 листопада 2020 року № 151, за участі власника домоволодіння (а. с. 226 том 1). 
ОСОБА_2 надано чеки на оплату комунальних послуг (а. с. 114-118 том 1).
З відповіді ЦНАП Нововодолазької селищної ради від 08 січня 2025 року № 04.01-35/10 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 13 березня 2024 року було знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою власника житла ОСОБА_1 (а. с. 146 том 2). 
Допитані судом свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили наявність між сторонами конфліктів, створення перешкод ОСОБА_1 батьку ОСОБА_2 у проживанні у спірному будинку.
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання спадкового договору (т. 1 а. с. 81- 86). З відомостей з ЄДРСР та сайту судової влади вбачається, що рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено, рішення не набрало законної сили (а.с. 81-85 том 1).
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є 1) наявність у позивача права власності та 2) встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
У частині першій статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, у статтях 401-406 ЦК України.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (стаття 406 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) вказано, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин справи, зокрема наявності чи відсутності у відповідача іншого житла.
Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 143/1072/20, від 21 травня 2025 року у справі № 521/21656/21.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірному житлі з 1982 року як син попередніх власників, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, проживав у ньому понад 40 років, наразі є особою пенсійного віку, іншого житла не має, інтересу до спірного житла не втратив.
Набуваючи право власності на вказаний житловий будинок на підставі спадкового договору від своїх діда та баби, ОСОБА_1 був обізнаний про наявність у його батька ОСОБА_2 права користування таким нерухомим майном та про факт реєстрації його місця проживання за відповідною адресою, але тим не менше не виявив розумну дбайливість, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням. За таких умов права позивача за первісним позовом як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені.
Доказів того, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні житлом, ОСОБА_1 не надано. ОСОБА_2 мешкає у літній кухні, а не у самому будинку, бере участь в оплаті комунальних послуг. Посилання позивача за первісним позовом на те, що батько постійно вживає алкогольні напої та поводить себе агресивно, вчиняє неправомірні дії щодо його родини, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Конфлікти між сторонами, викликані неприязними відносинами, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, враховуючи, що звернення до правоохоронних органів надходили з боку обох сторін щодо дій одне одного.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміна власника нерухомого майна не свідчить про автоматичне припинення набутого в установленому законом порядку права користування таким майном, а втручання у право ОСОБА_2 на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування житлом, є непропорційним та невиправданим, не забезпечить дотримання балансу інтересів сторін цього спору.
Натомість, як встановлено судом, ОСОБА_1 , не визнаючи право свого батька ОСОБА_2 на проживання у спірному будинку, чинить йому перешкоди у користуванні майном, на яке у позивача за зустрічним позовом наявне речове право, а саме замикає ворота, не надає ключів, отже, суд першої інстанції також дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житлом і вселення останнього до будинку.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 в будинку проживав в якості члена сім`ї колишніх власників, а членом його сім`ї він не є і не має права на проживання, колегія суддів відхиляє з огляду на положення норм права, що захищають права сервітуту та користування житлом. ОСОБА_2 як син колишніх власників будинку на законних підставах набув права користування житловим будинком, що є єдиним постійним місцем його проживання, і будучи одночасно батьком теперішнього власника будинку у передбаченому законом порядку набуте ним право користування житлом не втратив. З урахуванням відсутності у ОСОБА_2  права користування іншим житлом, перехід права власності на будинок до його сина ОСОБА_1 не позбавив його права користування ним.
Посилання ОСОБА_1 на те, що наразі ОСОБА_2 знятий з реєстрації та фактично мешкає у м. Харкові у гуртожитку підприємства, де працює, висновків суду не спростовує, оскільки зняття ОСОБА_2 з реєстрації відбулось вже у ході розгляду цієї справи на підставі заяви ОСОБА_1 , а не за згодою ОСОБА_2 , що свідчить про те, що відповідач за первісним позовом інтересу до спірного житла не втрачав.
Твердження ОСОБА_1 щодо того, що ЖК УРСР був прийнятий у 1983 році і не відображає всіх реалій сьогодення, натомість ЦК України прийнято пізніше, тому до спірних правовідносин мають бути застосовані саме норми ЦК України, є безпідставними, оскільки у даному разі норми ЦК України і ЖК України підлягають застосуванню у сукупності та взаємозв`язку.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині часткової відмови у задоволенні зустрічного позову, а також в частині стягнення судових витрат, тож підстав для перегляду і зміни чи скасування рішення суду у вказаній частині апеляційний суд не вбачає. 
Виходячи з наведеного, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат апеляційним судом немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина