П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/885/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вільчинський Олександр Ванадійович 
Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю. 
06 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сторчака В. Ю. 
суддів: Матохнюка Д.Б.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 27.10.2023 року № 1944, яким відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у м. Вінниці, біля ділянки з кадастровим номером 0520680500:01:002:0049, у зв`язку з невідповідністю намірів містобудівної документації (зона зелених насаджень спецпризначення).
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.10.2023 на адресу Вінницької міської ради надійшло клопотання представника Фоміна О.О. за довіреністю Мусіровського О.А. про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення в оренду земельної ділянки разом з доданими до нього документами.
27.10.2023, на 38 сесії Вінницької міської ради 8 скликання, за результатами розгляду вищевказаного клопотання, прийнято п. 6 рішення № 1944, яким: «відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1000 га в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у м. Вінниці, біля ділянки з кадастровим номером 0520680500:002:0049, у зв`язку з невідповідністю намірів містобудівної документації (зона зелених насаджень спецпризначення). Зокрема, підставою відмови Вінницькою міською радою у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, слугувала обставина невідповідності місця розташування земельної ділянки, яку має намір одержати в оренду позивач цільовому використанню для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) вимогам містобудівної документації: «Детальний план території кварталу, обмеженого Сабарівським шосе, шосе на с. Шкуринці, проектною об`їзною дорогою», затвердженого у встановленому законом порядку.
Не погоджуючись із відмовою, з метою захисту свої прав та законних інтересів, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а через районні обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Згідно з ч.1 ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону. України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
В свою чергу, частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Відповідно до ч.2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України (далі ЗК України), земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Відповідно до статті 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Відповідно до частин 1-4 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Стаття 124 Земельного кодексу України визначає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).
Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
За змістом частини 3 статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
В даному ж випадку, оскаржуваним п. 6 рішення № 1944 відмовлено Вінницькою міською радою у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, слугувала обставина невідповідності місця розташування земельної ділянки, яку має намір одержати в оренду позивач цільовому використанню для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) вимогам містобудівної документації: «Детальний план території кварталу, обмеженого Сабарівським шосе, шосе на с. Шкуринці, проектною об`їзною дорогою», затвердженого у встановленому законом порядку.
Підпунктом 1.2. ч. 1 рішення 23 сесії Вінницької міської ради 8 скликання № 1120 від 24.06.2022 «Про затвердження містобудівної документації - детальних планів території», затверджено містобудівну документацію «Проект внесення змін до детального плану території кварталу, обмеженого Сабарівським шосе, шосе на с. Шкуринці, проектною об`їзною дорогою».
Згідно Витягу з «Проекту внесення змін до детального плану території кварталу, обмеженого Сабарівським шосе, шосе на с. Шкуринці, проектною об`їзною дорогою», земельна ділянка, яку позивач бажає отримати в оренду згідно поданого ним клопотання, входить до зони зелених насаджень спеціального призначення (Р-2с), яка виділена для забезпечення правових умов створення і збереження спеціальних зелених насаджень як фактору захисту навколишнього природного середовища від негативного антропогенного впливу та умов функціонування зеленого господарства міста.
Водночас, Згідно з Витягом з «Проекту внесення змін до детального плану території кварталу, обмеженого Сабарівським шосе, шосе на с. Шкуринці, проектною об`їзною дорогою», находиться в охоронній зоні ліній електропередач, трансформаторних підстанцій і газорегуляторного пункту.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів територій, їх оновлення та внесення змін до них.
Правовими нормами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.
Детальний план території розробляється за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради з метою визначення планувальної організації, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
Детальні плани територій одночасно з їх затвердженням стають невід`ємними складовими генерального плану населеного пункту та/або комплексного плану.
Частиною 4 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що детальний план території визначає:
1) принципи планувально-просторової організації забудови;
2) червоні лінії та лінії регулювання забудови;
3) у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій згідно з будівельними нормами;
4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території;
5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування;
6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови;
7) черговість та обсяги інженерної підготовки території;
8) систему інженерних мереж;
9) порядок організації транспортного і пішохідного руху;
10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі.
Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 105 від 10.04.2006 затверджено Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України (далі Правила № 105).
Відповідно до п. 2.1 Правил № 105, зелені насадження спеціального призначення - насадження транспортних магістралей і вулиць; на ділянках санітарно - захисних зон довкола промислових підприємств; виставок, кладовищ і крематоріїв, ліній електропередач високої напруги; лісомеліоративні, водоохоронні, вітрозахисні, протерозійні, насадження розсадників, квітникарських господарств, пришляхові насадження в межах населених пунктів.
Зелені насадження в санітарно- захисних зонах є об`єктами благоустрою у сфері зеленого господарства (п.п. 3.1 Правил №105).
Підпунктом 4.1 Правил № 105 встановлено, що об`єкти благоустрою зеленого господарства використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони і утримання відповідно до цих Правил.
Наказом № 173 від 19.06.1996 Міністерства охорони здоров`я України затверджені Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (далі Правила № 173).
У підпункті 5.10 Правил № 173 зазначено, що у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення:
- житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих, аварійних селищ;
- дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів;
- спортивних споруд, садів, парків, садівницьких товариств;
- охоронних зон джерел водопостачання, водозабірних споруд та споруд водопровідної розподільної мережі.
Отже, будівництво житлових будинків, господарських будівель і споруд не допускається у санітарно-захисних зонах (зелених насадженнях спеціального призначення), у зв`язку з чим, місце розташування земельної ділянки, яку бажає отримати в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) Позивач, не відповідає Генеральному плану м. Вінниці, який є містобудівним документом, що визначає умови та обмеження використання території міста для містобудівних потреб у межах визначених зон.
Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №1340/5779/18, від 30 липня2020 року у справі № 822/1030/18.
Скаржником у апеляційній скарзі зазначено, що до клопотання про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою надано витяги із основного креслення генерального плану міста Вінниця та плану зонування, згідно з якими бажана земельна ділянка перебуває в межах призначення Ж-1-1, малоповерхова забудова. Поряд з цим, згідно витягів із основного креслення генерального плану міста Вінниця та плану зонування, на місці бажаного розташування земельної ділянки зони зелених насаджень спеціального призначення (Р-2с) не передбачено, що свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.
Однак, як наголошує відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, долучені до матеріалів позовної заяви витяги з основного креслення генерального плану міста Вінниця та плану зонування на які посилається позивач, не можна вважати належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 73, 74, 76 КАС України, оскільки з даних графічних матеріалів взагалі неможливо ідентифікувати розташування земельної ділянки (предмету юридичного спору) та зони функціонального призначення території малоповерхової забудови Ж-1-1.
Натомість, Вінницькою міською радою долучено витяг з містобудівної документації «Детальний план території кварталу, обмеженого Сабарівським шосе, шосе на с. Шкуринці, проектною об`їзною дорогою», який сформований на основі бази геоданих.
Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч.5 ст. 328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Матохнюк Д.Б.    Граб Л.С.