ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/94/26 Справа № 212/10467/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Кривий Ріг 
справа № 212/10467/24 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
заявник  ОСОБА_1 
заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Зіміним М.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області  та судове рішення складено 29 січня 2025 року, 

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 , звернулась до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання з чоловіком та перебування на його утриманні, заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
В обґрунтування заяви заявницею зазначено, що з 15 серпня 1981 року заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
10 квітня 1984 року шлюб між ними було розірвано, а 04 березня 1988 року повторно зареєстровано. 
З 1992 року подружжя постійно проживало за адресою: АДРЕСА_1 за місцем реєстрації чоловіка, при цьому заявниця разом з дітьми були зареєстровані за іншою адресою. 
Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
На день смерті чоловік заявниці працював на шахтах міста Кривого Рогу за професіями, які надавали право на пенсію на пільгових умовах за Списком №1, та право на пенсію незалежно від віку згідно ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 80 відсотків його заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, згідно ст.8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». 
На час смерті ОСОБА_2 , заявниця працювала медпрацівником, а з вересня 2006 року отримувала пенсію за вислугою років, як працівник охорони здоров`я. 
Заробіток (дохід) чоловіка був більше ніж заробіток заявниці, тому родина, в тому числі заявниця, перебувала на утриманні свого чоловіка, тобто дохід померлого ОСОБА_2 був вагомим, постійним (неодноразовим, а систематичним), а саме головне, основним джерелом засобів до існування заявниці, яка перебувала на утриманні свого чоловіка, постійно мешкаючи з останнім і маючи спільний бюджет. 
При зверненні до Пенсійного фонду заявниці було відмовлено у задоволенні заяви про перехід на пенсію по втраті годувальника через відсутність документів, які б підтверджували факт спільного проживання ОСОБА_1 разом з померлим годувальником ОСОБА_2 та її перебування на утриманні померлого чоловіка. 
Заявниця зазначає, що встановлення факту спільного проживання з померлим годувальником та перебування на утриманні померлого ОСОБА_2 є необхідним для реалізації права переходу на пенсію по втраті годувальника. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , з 1992 року по день смерті чоловіка - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні чоловіка ОСОБА_2 та прийняти нове рішення по справі, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені вимог в цій частині.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що У період з 2006 року по 26 серпня 2024 року заявник продовжувала працювати. У січні 2023 року заявниці виповнилось 60 років. Чоловік заявниці ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті останнього його дружині - ОСОБА_1 виповнилось 44 роки. Отже, на день смерті ОСОБА_2 заявниця пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не досягла, інвалідом не визнавалась та продовжувала працювати. Таким чином, на день смерті ОСОБА_2 заявниця не була непрацездатною дружиною померлого годувальника. Саме поняття «годувальник» по відношенню до ОСОБА_2 не може бути застосовано, оскільки заявниця не була непрацездатною у розумінні статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на день смерті чоловіка. 
В даному випадку, рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 24 січня 2025 року в частині встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає скасуванню, оскільки заявниця не була на повному утриманні свого чоловіка та не одержувала від померлого годувальника допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Крім того, призначення ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника по досягненню нею відповідного віку (пенсійного у 2023 році), тобто через 16 років після смерті такого «годувальника» є безпідставним. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник заявниці просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні померлого чоловіка, а тому апеляційним судом переглядається лише в цій частині.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 15 серпня 1981 року по 10 квітня 1984 року та з 04 березня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 , свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 , свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.11-13)
Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5 . (а.с.14-15)
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 (а.с.16)
Відповідно до акту, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , та затвердженого майстром ТОВ «УЮТ-2011» від 23 вересня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_3 разом з дітьми сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без реєстрації з 1992 року по 2012 року, а також чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , знятий з реєстраційного обліку згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_7 . (а.с.39)
Заявниця ОСОБА_1 працювала медичним працівником в лікарнях міста Кривого Рогу, та з вересня 2006 року їй було призначено пенсію за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, що підтверджується копією трудові книжки серії НОМЕР_8 . (а.с.21-22)
З 25 червня 2019 року ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком на підставі заяви про перерахунок пенсії від 25 червня 2019 року № 1887, що підтверджується заявою, розпискою-повідомленням. (а.с.34)
ОСОБА_2 працював шахтарем протягом повного робочого дня у підземних умовах на шахтах міста Кривого Рогу, що підтверджено копією трудової книжки серії НОМЕР_9 . (а.с.26-29)
Заробітки померлого годувальника були більшими за заробітки заявника, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 заявника та померлого годувальника. (а.с.23-25, 30)
Згідно індивідуальних відомостей ОК-5 померлого ОСОБА_2 , його заробітки за 1999 - 2006 роки становлять 80 791,67 грн (4 852,84 грн за 1999 рік + 6 948,14 грн за 2000 рік + 8 417,59 грн за 2001 + 9 949,46 грн за 2002 рік + 14 615,84 грн за 2003 року + 14 633,29 грн за 2004 рік + 18 214,75 грн за 2005 рік + 3 159,76 грн за 2006 рік = 80791,67 грн.)(а.с.30).
В індивідуальних відомостях ОК-5 заявника ОСОБА_1 зазначено, що заробітки за 1999-2006 рокуи становлять 40 678,61 грн (2 348,05 грн за 1999 рік + 2 584,35 грн за 2000 рік + 3 262,30 грн за 2001 рік + 3 862,72 грн за 2002 рік + 4 556,81 грн за 2003 року + 5 712,59 грн за 2004 року + 9 641 грн за 2005 рік + 8 710,79 грн за 2006 рік = 40 678,61 грн). (а.с. 23-25)
Після смерті годувальника батька ОСОБА_2 діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримувати пенсію по втраті годувальника, що підтверджується протоколом № 478 від 10 грудня 2008 року та розпорядженням № 479 від 30 грудня 2008 року (а.с. 31-33).
Задовольняючи вимоги в частині встановлення факту перебування заявниці ОСОБА_1 на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з наданими заявником документами, розмір її доходу був значно меншим, ніж розмір доходу, який отримував її померлий чоловік , що унеможливлювало її самостійне забезпечення себе. А тому вочевидь допомога чоловіка була постійним і основним джерелом її засобів до існування. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що: за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні (ст.37 Закону України «Про пенсійне забезпечення»); для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним (ст.531 Цивільного Кодексу України) не менше одного року; для встановлення факту перебування на утриманні при відшкодуванні шкоди в разі втрати годувальника не має значення чи знаходився непрацездатний утриманець в родинних чи шлюбних відносинах з годувальником (статті 456, 457, 461 ЦК).
Таким чином, встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23.
Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами. Об`єктом судового захисту у цьому випадку є охоронюваний законом інтерес, тобто обставини, від встановлення наявності або відсутності яких у особи може виникнути, змінитися або припинитися певне суб`єктивне право.
У справі, яка переглядається апеляційною інстанцією, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту її перебування на утриманні чоловіка - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказувала, що встановлення зазначеного юридичного факту необхідно їй для переходу з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника - чоловіка ОСОБА_2 .
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю.
Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.
Згідно зі статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого.
Якщо окрім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що згідно з наданими заявником документами, розмір доходу заявниці був значно меншим, ніж розмір доходу, який отримував її померлий чоловік, що унеможливлювало її самостійне забезпечення себе. А тому вочевидь допомога чоловіка була постійним і основним джерелом її засобів до існування. При цьому, в даному випадку, отримання дружиною померлого пенсії не є підставою для відмови у встановленні факту перебування її на утриманні чоловіка. Згідно ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» оскільки члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Також судом першої інстанції при ухваленні рішення враховано покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до яких дохід чоловіка заявниці - ОСОБА_2 був основним джерелом існування: з його заробітної плати на роботі утримувались кошти на сплату комунальних платежів, він купував продукти харчування, одяг, ліки, за кошти своєї заробітної плати робив ремонт в квартирі.
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що розмір пенсії ОСОБА_1 був достатнім для забезпечення своїх особистих потреб, у зв`язку з чим, заява не підлягає задоволенню, не заслуговують на увагу, оскільки не є обґрунтованими.
Відповідно до положень частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Таким чином, одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні у разі, якщо основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Такий факт знайшов своє підтвердження під час судового розгляду.
Так, розміри доходів заявниці та її померлого чоловіка свідчать про те, що саме пенсія чоловіка була основним та постійним засобом існування сім`ї, а відтак слугувала його дружині систематичним джерелом грошової допомоги зі сторони чоловіка, який за життя взяв на себе обов`язок по її утриманню.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку щодо задоволення заяви ОСОБА_1 .
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 27 січня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: